Справа № 127/2-4438/09
Провадження № 22-ц/801/1518/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 рокуСправа № 127/2-4438/09м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

заявник: ПАТ АБ «Укргазбанк»,

боржник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за заявою Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-4438/09 від 23 квітня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на користь Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗБАНК» за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2020 року, постановлену в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Вінницького міського суду Вінницької області Волошина С.В., дата складення повного тексту ухвали 06 липня 2020 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В березні 2020 року ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк» звернулось із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-4438/09 від 23 квітня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «УКРГАЗБАНК».

Заява мотивована тим, що 07 грудня 2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці ухвалено рішення в цивільній справі №2-4438/09, яким задоволено позов ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення частини кредиту, що залишилася до погашення в сумі 124 038,00 доларів США, прострочений кредит в сумі 3 199,04 доларів США, пеню за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 1 840,31 гривень, пеню за несвоєчасну сплату процентів в сумі 5 241,74 гривень та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 700,00 гривень, по сплаті витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. 23 квітня 2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці було видано виконавчий лист №2-4438/09. Виконавчий лист знаходився на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, який постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 11 червня 2014 року повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, на адресу стягувача ні вказана постанова, ні оригінал виконавчого документа не надходили, у відділі відсутні документи, які б підтверджували направлення цих документів на адресу стягувача, заявник вважає, що оригінал виконавчого листа втрачено відділом примусового виконання рішень, що і стало підставою для звернення до суду з цією заявою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2020 року заяву Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗБАНК» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «УКРГАЗБАНК» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-4438/09 від 23 квітня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на користь Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗБАНК» задоволено.

Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-4438/09 від 23 квітня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «УКРГАЗБАНК» частини кредиту, що залишилася до погашення в сумі 124 038, 00 доларів США, прострочений кредит в сумі 3 199,04 доларів США, пеню за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 1 840,31 гривень, пеню за несвоєчасну сплату процентів в сумі 5 241,74 гривень та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 700,00 гривень, по сплаті витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 гривень поновлено.

Видано дублікат виконавчого листа №2-4438/09 від 23 квітня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗБАНК» частини кредиту, що залишилася до погашення в сумі 124 038,00 доларів США, прострочений кредит в сумі 3 199,04 доларів США, пеню за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 1 840,31 гривень, пеню за несвоєчасну сплату процентів в сумі 5 241,74 гривень та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 700,00 гривень, по сплаті витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 гривень.

Ухвала суду мотивована тим, що направлення державним виконавцем виконавчого документу на адресу за якою стягувач не знаходиться, порушено права стягувача у виконавчому провадженні №19721758, що призвело до втрати оригіналу виконавчого документу та унеможливило його вчасне повторне пред`явлення до примусового виконання у визначений попередньою редакцією Закону України «Про виконавче провадження» однорічний строк.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини за яких був втрачений виконавчий лист та постановив оскаржувану ухвалу, яка ґрунтується на припущеннях. Вважає, що суд помилково поновив строк пред`явлення до виконання вказаного виконавчого листа, оскільки, банк мав змогу вчасно і в повній мірі здійснювати контроль за рухом виконавчого провадження, ознайомлюватися з його матеріалами, однак своїм правом не скористався, проявив себе як несумлінний стягував, не надав жодних підтверджень того, що впродовж п`яти років вчиняв будь-які дії щодо зацікавленості у вчиненні виконавчих дій, не надав жодних доказів поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

15 вересня 2020 року представник ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк» адвокат Ліфанова Л.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила аргументи боржника викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного про наявність підстав для видачі дубліката виконавчого листа, оскільки з наявних матеріалів виконавчого провадження вбачається, що вся кореспонденція для стягувача направлялась не на адресу місцезнаходження останнього. Крім того, зазначила, що встановити чи повертався виконавчий лист до відділу примусового виконання рішень у Вінницькій області неможливо, оскільки вказані матеріали виконавчого провадження були знищені у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання. Вважає, що направлення виконавчого документа на адресу, яка відрізняється від місцезнаходження стягувача є достатньою підставою для видачі дублікату виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення до примусового виконання.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечив аргументи викладені в відзиві на апеляційну скаргу та підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення у відзивах на неї, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає.

Судом достовірно встановлено, що 07 грудня 2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці ухвалено рішення в цивільній справі №2-4438/09, яким задоволено позов ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення частини кредиту, що залишилася до погашення в сумі 124 038,00 доларів США, прострочений кредит в сумі 3 199,04 доларів США, пеню за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 1 840,31 гривень, пеню за несвоєчасну сплату процентів в сумі 5 241,74 гривень та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 700,00 гривень, по сплаті витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. (т. 1 а.с.55).

25 лютого 2010 року рішенням Апеляційного суду Вінницької області рішення Ленінського районного суду від 07 грудня 2009 року в цивільній справі №2-4438/09 залишено без змін (т.1 а.с.90-95).

23 квітня 2010 року Ленінський районний суд м. Вінниці видав виконавчий лист №2-4438/09 (т. 1 а.с.103-104).

В цей самий день представник позивача отримав цей виконавчий лист, про що міститься відповідна відмітка на картонній обкладинці справи №2-4438/09.

У виконавчому листі місцезнаходження стягувача, так само як і в інших матеріалах цивільної справи (документах, виданих ПАТ АБ «Укргазбанк»: довіреностях, кредитному договорі, довіреності, іпотечному договорі (т. 1 а.с. 9-11, 86, 103-104, 116, 187), зазначено як АДРЕСА_1 .

12 травня 2010 року державний виконавець Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4438/09 від 23 квітня 2010 року (т. 1 а.с.105-106). В постанові адреса стягувача зазначена як: АДРЕСА_1 .

11 червня 2014 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області винесено постанову про повернення виконавчого документа №2-4438/09 стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна) (т. 1 а.с.226). В постанові зазначено, що виконавчий документ повторно може бути пред`явлений для виконання в строк до 11 червня 2015 року.

Згідно витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження від 19 червня 2020 року 12 травня 2010 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа відносно боржника ОСОБА_1 (ВП №19721758) з накладенням арешту на майно боржника; 22 червня 2010 року винесено постанову про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні для визначення вартості нерухомого майна; 21 вересня 2010 року виконавче провадження зупинено у зв`язку з призначенням експертизи; 18 листопада 2011 року виконавче провадження зупинено у зв`язку з зупиненням судом реалізації арештованого майна; 05 червня 2012 року поновлено виконавче провадження, призначено експертизу; 29 грудня 2012 року скасовано виконавчу дію без затвердження; 22 квітня 2013 року призначено експертизу; 11 червня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану (п.2 ч.1 ст.47) через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості (т. 2 а.с.28-31).

У вищезазначеному витязі адреса стягувача ПАТ АБ «Укргазбанк» вказана як м. Вінниця, вул. Червоноармійська, 39.

Як вбачається з відповіді управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області №6234/2.3-22/6 від 30 червня 2020 року, наданого на запит суду, 11 червня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», копію якої з оригіналом виконавчого листа направлено на адресу стягувача, а саме: ПАТ АБ «Укргазбанк», м. Вінниця, вул. Червоноармійська, 39 (т. 2 а.с.20). Матеріали виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4438/09 знищено у зв`язку з закінченням терміну зберігання (акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 05 січня2018 року (т. 2 а.с.21-23).

Відповідно до п. 17.4 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвеція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», та на ефективний захист сторони у справі, а отже, і права на відновлення справедливості, що передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Сферою регулювання статті 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків; таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду» (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції», від 19.03.1997 року, пункт 40).

Право заявника на реальне задоволення своїх вимог не можна ставити в залежність від того, яким чином спрацювала державна система примусового виконання рішення, тим більше за обставин, коли виконавчий документ було втрачено при пересилці та відповідальний за примусове виконання рішення орган навіть не повідомив про вказану обставину стягувача.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2010 року № 3рп/2010 у справі № 1-7/2010 зробив висновок, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.

Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, на виконанні якого наполягає стягувач, фактично нівелює сутність судового захисту та судового рішення, що є недопустимим.

Враховуючи встановлені обставини справи та застосовані норми права, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, прийшов до вірного висновку про задоволення вказаної заяви, з підстав втрати оригіналу виконавчого документа органом примусового виконання рішення при його пересилці, оскільки вбачається, що в усіх процесуальних документах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа «2-4438/09 відносно боржника ОСОБА_1 , невірно зазначено адресу стягувача ПАТ АБ «Укргазбанк», а саме замість правильної м. Київ, вул. Червоноармійська,39, вказано м. Вінниця, вул. Червоноармійська,39.

Таким чином, направлення державним виконавцем усієї кореспонденції, зокрема, повернення виконавчого документу на адресу за якою стягувач не знаходиться, що в подальшому призвело до втрати оригіналу виконавчого документу та унеможливило його вчасне повторне пред`явлення до примусового виконання у визначений строк є порушенням прав стягувача, як учасника виконавчого провадження №19721758, а тому доводи заяви та відзиву на апеляційну скаргу в цій частині є достатньо обґрунтованими.

Щодо поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, слід зазначити наступне.

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на день ухвалення рішення суду та видачі оригіналу виконавчого документа) визначений строк, протягом якого виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання, і який складає один рік з наступного дня після набрання рішення законної сили.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, що набрав чинності 05 жовтня 2016 року), виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Зазначення судом у виконавчому листі іншого строку пред`явлення його до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінено судом. Таким чином, поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа. (правова позиція Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у Справі № 6-711цс15)

Частиною 1 ст. 433 ЦПК України передбачено, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

У пунктах 44-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку.

Враховуючи зазначені норми права, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду попередньої інстанції, що втрата органом примусового виконання рішень оригіналу виконавчого документа при його пересилці на адресу відмінної від адреси місцезнаходження стягувача знаходиться в причинно наслідковому зв`язку із пропущенням строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з поважних причин.

Покликання ж ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про недобросовісну поведінку стягувача в межах виконавчого провадження, яка привела до пропуску строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-4438/09 не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з витягу АСВП стягувач під час перебування виконавчого документу на примусовому виконанні був активним учасником виконавчого провадження, що спростовує позицію боржника про незацікавленість стягувача у ході виконавчого провадження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що боржником ОСОБА_1 не надано достатніх, достовірних та належних доказів в розумінні ст. 77,78,79,80 ЦПК України, які спростовують зацікавленість заявника у виконанні рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07 грудня 2009 року, а вказані доводи останнього про зворотне, в порушення ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення вказаної заяви, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 153, 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета