ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року

м.Суми

Справа №591/1460/20

Номер провадження 22-ц/816/2131/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сукач Ольгою Сергіївною,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 серпня 2020 року ухваленого у складі судді Шелєхової Г.В. у м. Суми,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що з донькою відповідачки ОСОБА_3 має спільну дитину, на утримання якої сплачує аліменти. Наприкінці 2017 року у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 12700,00 грн. У зв`язку з чим, позивач звернувся до ОСОБА_3 з приводу погашення заборгованості, на що остання повідомила, що знаходиться за межами України, їх спільна дитина проживає з бабусею ОСОБА_1 і всі питання щодо утримання можна вирішити з нею.

Позивач перерахував на рахунок ОСОБА_1 суму аліментів у розмірі 12 700,00 грн. Однак в серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до позивача з позовом про стягнення боргу зі сплати аліментів. Кошти, перераховані бабусі, не були включені державним виконавцем до складу аліментів, оскільки відсутня письмова заява ОСОБА_3 про таке включення.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_2 просив стягнути з відповідачки 12700 грн безпідставно отриманих коштів.

РішеннямЗарічного районного суду м. Суми від 20 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 12 700 грн та 840 грн 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не користувалася перерахованими позивачем коштами, вона отримувала їх для передачі онуці ОСОБА_4 , яка розпоряджалася ними самостійно на задоволення власних потреб та на розвиток здібностей. Тобто грошова допомога буда надана позивачем саме ОСОБА_4 . Відповідачка стверджує, що суд невірно застосував норми ст. 1212 ЦК України, оскільки кошти були перераховані позивачем добровільно, а тому відсутні підстави для їх стягнення з неї, як безпідставно набутого майна. Звертає увагу, що не наполягала на допити онуки в суді першої інстанції, проте враховуючи результат розгляду справи, просить допитати ОСОБА_4 у апеляційному суді. Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат не врахував, що відповідачка має інвалідність ІІ групи, та безпідставно стягнув з неї на користь позивача відшкодування судового збору.

Від позивача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним судом відхилено клопотання сторони відповідача про розгляд справи з викликом сторін, відповідно до вимог ЦПК України судовий розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є позивач.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми №591/802/17 від 11 квітня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.9).

Позивач перераховував відповідачу аліменти на утримання дитини : 29 січня 2018 року - 4500,00 грн., 18 грудня 2019 року - 3000,00 грн., 10 лютого 2018 року - 1500,00 грн., 23 грудня 2017 року - 3700,00 грн. (а.с.10). Загальна сума перерахованих коштів відповідачу справі склала 12700 грн.00 коп.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 16 липня 2019 року, сплачені суми коштів не включені до складу аліментів (а.с.12).

З письмового заперечення ОСОБА_3 вбачається, що в провадженні Зарічного районного суду м.Суми знаходиться цивільна справа за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені з заборгованості по аліментам і остання зазначає, що дійсно у 2017 -2018 роках вона періодично виїжджала на роботу за межі України і під час її відсутності донька проживала разом з бабусею , відповідач станом на грудень 2017 року мав заборгованість з аліментів у сумі 12653 грн. 55 коп і вона не мала домовленості з відповідачем про те, що він буде сплачувати аліменти на утримання її матері - відповідача у даній справі ОСОБА_1 ( а.с.11).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`ю, смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності набувача.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з наявних у справі доказів того, що ОСОБА_2 перераховував на ім`я відповідачки саме аліменти на утримання неповнолітньої доньки, але сплачені ним суми коштів не включені до складу аліментів , проте будь-які аліментні зобов`язання між сторонами відсутні, тому безпідставно набуті ОСОБА_1 кошти у розмірі 12700 грн підлягають поверненню.

Висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення в частині задоволення вимоги про стягнення на користь позивача безпідставно отриманих коштів, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, як підстави для скасування рішення у цій частині.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції без посилання на обставини, які не були враховані при вирішенні справи.

Вимога апелянта допитати онуку ОСОБА_4 у суді апеляційної інстанції, відхиляється колегією суддів, оскільки відповідачкою відповідно до вимог частини 3 статті 367 ЦПК України не надано доказів неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_1 .

Крім того, з письмового клопотання до Зарічного районного суду м.Суми, підписаного від імені відповідача його представником , вбачається, що остання просила не допитувати в судовому засіданні її онуку , оскільки це може негативно вплинути на неї та її стосунки із батьком - позивачем у даній справі ( а.с.72).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення в частині вирішення позовних вимог суд першої інстанції врахував всі факти, що входять до предмета доказування. Обставини, якими мотивовано рішення підтверджуються належними та допустимими доказами, яким суд дав оцінку з дотриманням вимог ст. 263 ЦПК України, тому підстав для їх переоцінки колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання про розподіл судових витрат.

Зокрема, суд не врахував, що ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІІ групи (а.с. 89-90).

У частині 6 статті 141 ЦПК України йдеться про те, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судові витрати позивача зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 840,80 грн підтверджуються квитанцією (а.с. 3).

Таким чином, оскаржене рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Зокрема, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову ОСОБА_2 підлягає компенсації за рахунок держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 840,80 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 374 ; 375; п. 4 ч.1 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сукач Ольгою Сергіївною, задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 серпня 2020 року скасувати в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 840 грн 80 коп.

В іншій частині рішення суду у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач - О.І.Собина

Судді: В.І.Криворотенко

С.Г.Хвостик