Справа №345/2785/20
Провадження № 2/345/1011/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.10.2020 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Онушканича В. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і без проведення судового засідання справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Калуської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «М-Монтаж» про визнання недійсним договору,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що виконачий комітет Калуської міської ради рішенням від 24.04.2018 року №90 «Про призначеня управителя багатоквартирного будинку в м.Калуші» вирішив серед іншого: призначити управителем багатоквартирного будинку, в якому не створено обєднання співвласників багатоквартирного будинку, співвласники якого не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком ТзОВ «М-Монтаж» ( ОСОБА_2 ), терміном на 1 рік відповідно до переліку багатоквартирних будинків, які є об`єктами конкурсу з призначення управителя згідно з додатком 1; затвердити форму договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій згідно з додатком 2; уповноважити заступика міського голову ОСОБА_3 на підписання Договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій за кожним багатоквартирним будинком, що входив в об`єкт конкурсу, строком на один рік від імені співвласників багатоквартирного будинку.

На підставі цього рішення між виконавчим комітетом Калуської міської ради з однієї сторони та ТзОВ «М-Монтаж» з іншої сторони 27.04.2018 року укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій. З переліку багатоквартирних житлових будинків, які є об`єктами конкурсу з призначення управителя вбачається, що до означеного перліку включено житловий будинок по АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що квартира по АДРЕСА_2 належить їй на праві спільної сумісної власності, а тому спірний договір стосується реалізації її прав та виконання обов`язків, як співвласника багатоквартирного будинку.

Позивач наголошує, що вищевказаний договір суперечить актам цивільного законодавства. Так, в Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прямо сказано про обов`язковість сторін укладати договір з управителем багатоквартирного будинку згідно з Типовим договором. Станом на 27.04.2018 року на момент укладання основного договору між виконавчим органом Калуської міської ради та управителем ТзОВ «М-Монтаж» був чинний Типовий договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №484, відповідно до якого укладався договір.

Так, з преамбули типового договору в частині сторони договору стороною договору як замовника послуги може бути тільки власник (власники, співвласники) будинку чи окремого приміщення в ньому або балансоутримувач, від імені яких укладається договір. Натомість в спірному договорі в частині сторони договору зазначено замовником послуги виконавчий комітет Калуської міської ради, цим самим усунувши співвласників 87 будинків від права належним чином відстоювати свої права та інтереси. При цьому укладений договір одночасно на всі будинки не відповідає вимогам п.6 розділу V Визначення переможця конкурсу та укладення договору Порядку проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку, затвердженого наказом Міністрестрва регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 13.06.2020 року №150, а також суперечить п.4 вищезазначеного рішення №90 виконавчого комітету Калуської міської ради.

Позивач зазначає, що заступник міського голови Р.Вайда, проігнорувавши умови Типового договору щодо зазначення співвласників будинку, від імені яких укладається договір з управління, змінила зміст та суть договірних відносин. Також в Типовому договорі в частині «Розмір і форма оплати послуг управителя» в п.6 зазначено, що вартість послуги управителя може бути змінена, шляхом укладення відповідного договору у разі високоякісного надання послуги з управління, вжиття дієвих заходів з енергозбереження та використання інших заходів щодо поліпшення споживчих властивостей об`єкта, а також в інший спосіб за письмовою згодою сторін. Тобто після визначення ціни послуги за конкурсом, зміна ціни можлива тільки за згодою сторін договору.

Натомість виконавчий комітет Калуської міської ради в частині 2 укладеного договору «Розмір і форма послуг управителя» відступив від вищезазначених норм законодавства, виклавши умови зміни ціни в наступній редакції: «п.2.5 Вартість витрат управителя на забезпечення його сталого функціонування відповідно до цільового пизначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпечення потреби влсників, співвласників, наймачів, орендарів може коригуватися при зміні витрат, спричинених зростанням вартості енергоносіїв, податків, обов`язкових платежів та зборів в бюджети різних рівнів, з обов`язковою процедурою доведення таких змін до співвласників не раніше, ніж через 1 рік з дати заключення договору чи за згодою не менше, як дві третини загальної кількості усіх співвласників конкретного об`єкта, що оформляється відповідним протоколом». На підставі цього управитель в односторонньому порядку піднімав ціну послуги за 87 будинками без згоди двох третин співвласників, без оформлення протоколу і без належного обґрунтування.

Вищезазначений п.2.5 спірного договору не передбачений типовим договором з надання послуг, ні жодним іншим нормативнго-правовим актом та є таким, що порушує інтереси співвласників будинку в частині зміни ціни послуги.

19.09.2018 року набрала чинності постанова Кабінету міністрів України від 05.09.2018 року №712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком». Водночас п.2 визнано такою, що втратила чинність Постанову Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 р. № 484 Про затвердження Типового договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд.

Строк дії оспорюваного договору 1 рік згідно вимог ч.5 ст.13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, укладеного з 1 травня 2018 року до 30 квітня 2019 року. На підставі вищезазначеного вбачається, що станом на 01.05.2019 року днем нової дії договору до прав та обов`язків сторін договору мав би застосовуватися договір у новій редакції у відповідності до умов чинного типового договору №712, затвердженого Кабінетом міністрів від 05.09.2018 року. На даний час договір є продовженим з 1 травня 2020 року до 30 квітня 2021 року у первинній редакції. Відтак спірний договір в цілому не відповідає Типовому договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, що є також підставою для визнання його недійсним. Тому позивач просить визнати недійсним договір від 27.04.2018 року про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій, який укладено між виконавчим комітетом Калуської міської ради та ТзОВ «М-Монтаж», а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Відповідно до ухвали Калуського міськрайонного суду від 17.08.2020 року відкрито провадження у вказаній справі та ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позивачем подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із викликом сторін та про виклик свідка.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ч. 6 ст. 279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Заявлені позовні вимоги є немайновими, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки учасники справи не позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, не позбавлені можливості надавати суду свої докази на спростування вимог позивача та заперечень відповідача у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користуються правами, передбаченими ЦПК України.

Тому в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні із викликом сторін слід відмовити. З тих самих підстав не підлягає задоволенню клопотання позивача про виклик свідка, оскільки загалом характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі вказують на те, що обставини справи мають бути підтверджені письмовими доказами, які безперешкодно можуть надаватись сторонами справи до суду в межах розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторони скористалися свої правом подати заяви по суті спору.

Представник відповідача ТзОВ «М-Монтаж» подав відзив на позов, а саме зазначає, шо позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що не можуть бути задоволеними. А позовна заява про визнання догоовру недійсним подана для того, щоб запобігти цивільно-правовій відповідальності за виконання зобов`язань.

Представник відповідача вказує, що виконавчий комітет Калуської міської ради 24.04.2018 року своїм рішенням №90 призначив управителя багатокварних будинків, які були включені в конкурсну пропозицію, як додаток до рішення, ТзОВ «М-Монтаж». Додатком №2 рішення є форма договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій, який відповідав типовій формі на дату його укладення. На час проведення конкурсу діяла Постанова Кабінету Мінітрів України від 20.05.2009 року «Про затвердження Типового договору з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд». Тому твердження позивача про те, що форма договору не відповідає типовій формі не може братися судом до уваги, оскільки на час його підписання він відповідав типовій формі.

Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 05.09.2018 року №712 затверджено Правила надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Раніше укладені договори з управителями продовжують діяти, допоки в них не було внесено зміни або не закінчиться строк дії, на який їх укладено. Тобто те, що 13.09.2018 року Типовий договір №712 набрав чинності не зобов`язує сторони в межах якогось строку переукладати договір, який діє між ними станом на цю дату, хоча це можливо за домовленістю сторін.

Що стосується укладення договору за кожним будинком окремо, то ТзОВ «М-Монтаж» запропоновано ціну за кожним будинком окремо. Пунктом 2.5 укладеного договору передбачено, що ціна на послугу може коригуватися при зміні витрат, спричинених зостанням вартості енергоносіїв, податків, обов`язкових платежів та зборів в бюджети різних рівнів, з обов`язковою процедурою доведення таких змін до співвласників не раніше, ніж через 1 рік з дати заключення договору чи за згодою не менше, як дві третини загальної кількості усіх співвласників конкретного об`єкта, що оформляється відповідним протоколом. Звідси випливає, що ТзОВ «М-Монтаж» не коригувало (не змінювало) ціну на послугу з управління багатоквартирним будинком протягом року, при цьому не потребується згода співвласників будинку. Ціни змінилися з травня 2019 року та з січня 2020 року. Дані зміни були опубліковані в газеті «Вікна» №4 (910) від 24.01.2020 року та розміщені на офіційному сайті Калуської міської ради. Крім того, оголошення щодо зміни ціни на послугу були розклеєні при входах у будинки. Тому представник ТзОВ «М-Монтаж» просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету Калуської міської ради подав відзив на позов, згідно з яким вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, згідно із п.6.1 спірного договору договір набрав чинності з 01.05.2018 року. П.6.2, 6.3 визначено, що якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір важаєтся продовженим на черговий однорічний строк. Якщо протягом дії даного договору співвласники котрогось із об`єктів, зазначених у додатку до даного договору, приймуть рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя, вони мають право достроково розірвати такий договір, попередивши про це управителя, призначеного на конкурсних засадпах, не пізніше, як за два місяці до дня розірвання договору.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Договір з управителем укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на наступний однорічний строк. Представник відповідача вказує, що вищевказаним Законом передбачено збереження чинності договорів про надання комунальних послуг. Тобто сторони мали всі законні підстави на продовження терміну дії договору.

Представник виконавчого комітету Калуської міської ради наголошує, що відповідно до п.п.1,5 ст.13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» цей Закон набирає чинності з 1 липня 2015 року. У разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок. Якщо протягом дії договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеного за результатами конкурсу, співвласники приймуть рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя, співвласники мають право достроково розірвати такий договір, попередивши про це управителя, призначеного на конкурсних засадах, не пізніш як за два місяці до дня розірвання договору.

Враховуючи, що співвласниками багатоквартирного будинку до 01.07.2016 року не було створено обєднання співвласників, не визначено форми управління будинком з певним управителем, а тому представництво цих співвласників відповідно до закону щодо визначення управителя цього будинку та укладення з ним відповідного договору перейшло до виконачого комітету Калуської міської ради. У зв`язку із чим виконавчим комітетом Калуської міської ради правомірно було прийнято рішення про проведення конкурсу для визначення управителя цього багатоквартирного будинку. Тобто виконавчий комітет став представником співвласників цього будинку та мав право від їх імені визначати управителя відповідно до законодавства, укласти з ним договір на управління цим будинком з визначенням усіх істотних умов цього договору, в тому числі послуг, які надаватимуться та їх вартості. У зв`язку із вищенаведеним, представник відповідача просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Позивачем подано відповідь на відзив ТзОВ «М-Монтаж», в якому позивач зазначає, що відповідач ТзОВ «М-Монтаж» покликається на те, що спірний договір відповідав типовій формі, яку затверджено рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради від 24.04.2018 року №90. Проте відповідачем не враховано, що Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» повноваження щодо затвердження типової фори договору делеговано Кабінету Міністрів України. Ні зазначений закон, ані Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачає повноважень органів місцевого самоврядування затверджувати типову форму договору з управління багатоквартирним будинком.

Що стосується зазначення у відзиві того, що заявлений позов спрямований на уникнення цивільно-правової відповідальності за невиконання зобов`язань, то позивач наголошує, що незрозуміло за яке саме порушення (невиконання чи неналежне виконання) позивач підлягає притягненню до цивільно-правової відповідальності. Таке твердження є припущенням відповідача. Позивач просить врахувати, що в цілому відповідачем не спростовано заявлених вимог.

Також позивачем подано відповідь на відзив виконавчого комітету Калуської міської ради. Щодо заперечень виконавчого комітету Калуської міської ради, наведених у відзиві, то позивач зазначає, що у відзиві узагальнено викладено зміст норм права, без наведення власного праворозуміння їх суті у контексті спору. Щодо аргументу відповідача про відносини представництва із співвласниками багатоквартирного будинку, в даному випадку відсутні докази того, що виконавчий комітет Калуської міської ради був уповноважений укладати від імені співвласників спірний договір, який суперечить умовам типового договору, затвердженим Кабінетом Міністрів України, внаслідок чого співвласників поставлено у невигідне та нерівне становище в порівнянні із управителем.

Позивач наголошує, що, закріпивши прицип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з приписами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Тому позивач зазначає, що змістом відзиву не спростовано заявлених нею позовних вимог.

Преставник відповідача виконавчого комітету Калуської міської ради подав заперечення. Представник відповідача зазначає, що дії виконавчого комітету Калусьокї міської ради щодо призначення управителя та підписання спірного договору про надання послуги з управління від імені співвласників багатокварних будинків не суперечили вимогам закону, оскільки це прямо передбачено Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та не суперечило ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Також представник відповідача звертає увагу суду на ту обставину, що Типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком було затверджено 05.09.2018 року постановою КМУ №712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком», тобто вже після укладення спірного договору. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до затвердження Кабінетом Міністрів України Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком сторони укладають договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком за формою та на умовах, погоджених між управителем та співвласниками, а в разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради. Таким чином, договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій від 27.04.2018 року не суперечить Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та Типовому договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, затвердженому Постановою КМУ №712 від 05.09.2018 року.

Крім того представник відповідача наголошує, що позивачем не зазначено, яким саме чином співвласників поставлено у невигідне та нерівне становище в порівнянні з управителем, також доказів на підтвердження зазначеного останнім не надано. Натомість позивачем у відповіді на відзив лише наведено норми ЦК України, що регулюють правочини та договір. Тому представник Калуської міської ради просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач ТзОВ «М-Монтаж» своїм правом подати заперечення не скористався.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 27.04.2018 року між виконавчим комітетом Калуської міської ради в особі уповноваженого рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради №90 від 24.04.2018 року представника органу місцевого самоврядування (міська рада м. Калуш) заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради Вайди Руслани Богданівни з одного боку та ТзОВ «М-Монтаж» в особі директора Майка Ігоря Степановича з іншого боку було укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 17-18). З додатку №1 до рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 24.04.2018 року №90, яким затверджено перелік багатоквартирних житлових будинків, які є об`єктами конкурсу з призначення управителя, вбачається, що до означеного переліку будинків, щодо яких було укладено договір, включено, зокрема, житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.12-16).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 01.03.2007 року, виданого Госпрозрахунковим відділом приватизації державного житла при управлінні житлово-комунального господапрстваміської ради (а.с. 8) вбачається, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (п.4 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові від 16.11.2018 р. у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У пунктах 4 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 року у справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсності не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позиції юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

При цьому, в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем.

При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно із ст. 385 ЦК України, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» № 2866-III, статтею 1, якого, встановлено, що ОСББ - це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

При цьому, згідно з положеннями «Порядку зберігання протоколів зборів співвласників багатоквартирного будинку та розміщення інформації про рішення, прийняті такими зборами» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №109 від 24.02.2016 р., протоколи зборів співвласників з питань визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміни умов договору з управителем, обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням підлягають подачі до виконавчого комітету.

Абз. 1 ч. 5 ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності 01.07.2015 р. передбачено, що у разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок. У разі якщо місцевою радою або її виконавчим органом відповідно до законодавства прийнято рішення про делегування іншому органу - суб`єкту владних повноважень функцій із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг, управитель призначається на конкурсних засадах таким органом.

Згідно із абз. 3 ч. 5 ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», у період від оголошення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку до моменту визначення переможців конкурсу і укладення договорів про надання послуг з управління багатоквартирним будинком послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій продовжують надавати у відповідних багатоквартирних будинках виконавці таких послуг, які надавали відповідні послуги до початку проведення конкурсу.

На виконання п. 5 ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №150 від 13.06.2016 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.2016 р. за №893/29023, було затверджено «Порядок проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку» (далі Порядок №150), приписами пункту 6 розділу V якого було визначено, що протягом п`яти календарних днів з дня прийняття виконавчим органом місцевої ради рішення про призначення управителя з переможцем конкурсу укладається договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком за кожним багатоквартирним будинком, що входив в об`єкт конкурсу, строком на один рік, який, від імені співвласників багатоквартирного будинку підписує уповноважена особа виконавчого органу місцевої ради, за рішенням якого призначається управитель. Даний п. 6 розділу V у вказаній редакції не зазнав змін, які були внесені у Порядок №150 наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №211 від 13.08.2018 р., тобто і на час укладання спірного Договору.

Згідно із частинами 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, яке виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Калуської міської ради № 90 від 24.04.2018 «Про призначення управителя багатоквартирного будинку в м. Калуші» (а.с. 10-11)призначено управителем багатоквартирного будинку, в якому не створено обєднання співвласників багатоквартирного будинку, співвласники якого не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком ТзОВ «М-Монтаж» ( ОСОБА_2 ), терміном на 1 рік відповідно до переліку багатоквартирних будинків, які є об`єктами конкурсу з призначення управителя згідно з додатком 1. Також згідно із п.4 вказаного рішення заступника міського голову ОСОБА_3 було уповноважено на підписання Договору про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій за кожним багатоквартирним будинком, що входив в об`єкт конкурсу, строком на один рік від імені співвласників багатоквартирного будинку.

Доказів скасування даного рішення суду надано не було, а отже, воно є чинним і на час розгляду справи судом.

З зазначеного вище вбачається, що спірний договір було укладено уповноваженою на це особою заступником міського голову Русланою Вайдою, яка на законних підставах діяла від імені співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1

Абз. 4 ч. 5 ст. 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», визначено, що якщо протягом дії договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеного за результатами конкурсу, співвласники приймуть рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя, співвласники мають право достроково розірвати такий договір, попередивши про це управителя, призначеного на конкурсних засадах, не пізніш як за два місяці до дня розірвання договору.

Проте, матеріали справи не містять доказів існування документів, підтверджуючих наявність рішення співвласників квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , якими було змінено форму управління багатоквартирним будинком або обрано іншого управителя.

Щодо покликання позивача про невідповідність спірного договору Типовому договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, який затверджено постановою Кабінету міністрів України від 05.09.2018 року №712.

Так, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

П. 3-1 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до затвердження Кабінетом Міністрів України Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком сторони укладають договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за формою та на умовах, погоджених між управителем та співвласниками, а у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах - виконавчим органом місцевої ради (або іншим органом - суб`єктом владних повноважень, якому делеговані функції із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг).

Суд звертає увагу, що Типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком було затверджено 05.09.2018 року постановою КМУ № 712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком», тобто вже після укладення спірного договору від 27.04.2018 року.

На час укладення договору діяла постанова КМУ №529 від 20.05.2009 року «Про затвердження Типового договору з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд». Таким чином, спірний договір від 27.04.2018 року було укладено між виконавчим комітетом Калуської міської ради з однієї сторони та ТзОВ «М-Монтаж» з іншої сторони з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №529 в частині, що не суперечила вимогам Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

П. 6.1 спірного договору передбачено, що договір набирає чинності з 1 травня 2018 року і діє до 30 квітня 2019 року. П. 6.2, 6.3 визначено, що якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову ід договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. Якщо протягом дії даного договору співвласники котрогось із об`єктів, зазначених у додатку до даного договору, приймуть рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя, вони мають право достроково розірвати такий договір, попередивши про це управителя, призначеного на конкурсних засадпах, не пізніше, як за два місяці до дня розірвання договору.

Аналогічні положення щодо пролонгації договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком закріплені в ч.1 ст.15 Закону України «Про житлово-комунальні послуни» та ч.6 ст.11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

За таких обставин, враховуючи вищевказані норми законодавства, оскільки жодна із сторін спірного договору не відмовлялась від продовження договору, співвласники жодного з будинків, на які поширюється дія даного договору, не прийняли рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком, тобто ОСББ не було створено, покликання відповідача, що термін дії договору було продовжено у незаконний спосіб є необгрунтованими та не заслуговують на увагу.

Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку переукладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком у разі зміни форми Типового договору.

Аналізуючи умови спірного договору, судом не встановлено їх невідповідності умовам Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 484. Використання у договорі інших фраз чи розташування істотних умов у спірному договору в інших пунктах договору, ніж у типовому, не може свідчити і не свідчить про невідповідність спірного договору закону чи Типовій формі договору.

Щодо покликань позивача про те, що закріплена в спірному договорі умова зміни ціни суперечить положенням чинного законодавства, суд звертає увагу на наступне.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Разом з тим свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

За правилами ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем.

Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком включають:

1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку;

2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку;

2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності;

3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення;

4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах відповідно до Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку" визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу. Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором.

Розмір і форма оплати послуг управителя ТзОВ «М-Монтаж» врегульовані у ч. 2 спірного договору. Зокрема, згідно з п. 2.5, на незаконність якого покликається позивач, передбачено, що «вартість витрат управителя на забезпечення його сталого функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпеченню потреби власників, співвласників, наймачів, орендарів може коригуватися при зміні витрат, спричинених зростанням вартості енергоносіїв, податків, обов`язкових платежів та зборів в бюджети різних рівнів, з обов`язковою процедурою доведення таких змін до співвласників не раніше, ніж через 1 рік з дати заключення договору чи за згодою не менше, як дві третини загальної кількості усіх співвласників конкретного об`єкта, що оформляється відповідним протоколом».

Вказана умова договору не свідчить про закріплене право управителя ТзОВ «М-Монтаж» в односторонньому порядку змінювати вартість витрат управителя, оскільки підстави та порядок такої зміни погоджені сторонами та врегульовані в договорі. Так, вищевказаним пунктом спірного договору передбачена можливість такої зміни у двох випадках:

- не раніше, ніж через 1 рік з дати заключення договору з обов`язковою процедурою доведення таких змін до співвласників;

- за згодою не менше, як дві третини загальної кількості усіх співвласників конкретного об`єкта.

Також суд враховує, що співвласники будинків, на які поширюється дія даного договору, у зв`язку із отриманням повідомлення про зростання вартості витрат управителя наділені правом прийняти рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя та, відповідно, ініціювати розірвання договору.

Таким чином, керуючись свободою договору як загальною засадою цивільного законодавства, яка надає сторонам право на врегулювання відносин на власний розсуд, якщо це прямо не заборонено актами цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що умови оспорюваного договору в установленому законом порядку погоджені між сторонами.

Крім того, суд враховує, згідно із ст. ст. 215, 638 ЦК України, відсутність у договорі всіх істотних умов, є підставою для визнання такого правочину недійсним лише в разі доведення особою, яка не є стороною спірного договору, наявності порушень (не визнання або оспорювання) її прав або охоронюваних законом інтересів, у протилежному випадку, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову без надання оцінки дійсності умов спірного Договору.

Згідно із приписів ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість позивачем не обґрунтовано та не доведено, які саме її цивільні права або законні інтереси порушує спірний договір, наявності підстав для правового захисту прав або законних інтересів позивача у спірному договорі, судом не встановлено.

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вище викладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Калуської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «М-Монтаж» слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку" ст.ст. 6, 11, 13, 203, 215, 385, 627, 632 ЦК України, керуючись ст.ст.13, 81, 109, 141, 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Калуської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «М-Монтаж» про визнання недійсним договору від 27.04.2018 року про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та прибудинкових територій, який укладено між виконавчим комітетом Калуської міської ради та ТзОВ «М-Монтаж» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 30.10.2020 року.

Суддя