КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/21477/18

номер провадження: 22-ц/824/525/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» - адвоката Макєєва Віталія Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року у складі судді Притули Н.Г., у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року приватне акціонерне товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - ПрАТ «СК «Українська страхова група») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2015 року у місті Києві по вул.Дегтярівська, 9 сталася ДТП за участю автомобіля «Mazda 323», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності підприємству з іноземними інвестиціями «ВІП-РЕНТ», під керуванням ОСОБА_2 . Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні даної ДТП.

Позивач зазначав, що на момент ДТП автомобіль «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_2 , був застрахованих у ПрАТ «СК «Українська страхова група» на підставі Генерального договору добровільного страхування №28-0199-2700/14-AVIS від 29 жовтня 2013 року та додатку №1 до даного договору. 29 серпня 2015 року підприємство з іноземними інвестиціями «ВІП-РЕНТ» звернулось до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про виплату страхового відшкодування, яке на виконання умов договору добровільного страхування та на підставі акту огляду пошкодженого транспортного засобу (дефектна відомість) від 02 серпня 2015 року, ремонтної калькуляції №ДККА-46425 від 02 серпня 2015 року, акту надання ремонтних послуг №БН-0000665 від 15 вересня 2015 року, рахунку-фактури №СФ-0000719 від 15 серпня 2015 року та страхового акту №ДККА-46425 від 28 вересня 2015 року, виплатило підприємству з іноземними інвестиціями «ВІП-РЕНТ» страхове відшкодування у розмірі 14 264 грн 00 грн. Таким чином до ПрАТ «СК «Українська страхова група» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , якого визнано винним у вчиненні ДТП.

З урахуванням наведеного ПрАТ «СК «Українська страхова група» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 14 264 грн 00 коп. та судові витрати у розмірі 1 762 грн 00 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року у задоволенні позову ПрАТ «СК «Українська страхова група» відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач у порушення вимог діючого законодавства не звернувся до страховика заподіювача шкоди із заявою про виплату страхового відшкодування та відповідно не отримав відмови у виплаті страхового відшкодування, а тому вимоги до відповідача ОСОБА_1 заявлено передчасно.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «СК «Українська страхова група» - адвокат Макєєв В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ «СК «Українська страхова група», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував вимоги ст.1191 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, а також не звернув уваги на приписи п.п. «ґ» 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 14 264 грн 00коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 серпня 2015 року у місті Києві на вул.Дегтярівська, 9 сталася ДТП за участю автомобіля «Mazda 323», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності підприємству з іноземними інвестиціями «ВІП-РЕНТ», під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні даної ДТП.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент ДТП належний підприємству з іноземними інвестиціями «ВІП-РЕНТ» автомобіль «FordFocus», д.н.з. НОМЕР_2 , був застрахований у ПрАТ «СК «Українська страхова група» на підставі Генерального договору добровільного страхування №28-0199-2700/14-AVIS від 29 жовтня 2013 року та додатку №1 до даного договору.

31 серпня 2015 року підприємство з іноземними інвестиціями «ВІП-РЕНТ» звернулось до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно акту огляду пошкодженого транспортного засобу (дефектна відомість) від 02 серпня 2015 року, ремонтної калькуляції №ДККА-46425 від 02 серпня 2015 року, акту надання ремонтних послуг №БН-0000665 від 15 вересня 2015 року, рахунку-фактури №СФ-0000719 від 15 серпня 2015 року та страхового акту №ДККА-46425 від 28 вересня 2015 року, з доданим до нього розрахунком, ПрАТ «СК «Українська страхова група» визнало ДТП страховим випадком та визначило вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_2 , у розмірі 14 264 грн 00коп. (16-20).

29 вересня 2015 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» перерахувало підприємству з іноземними інвестиціями «ВІП-Рент» страхове відшкодування у розмірі 14 264 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №18032 від 29 вересня 2015 року (а.с.21).

Судом першої інстанції встановлено, що ПрАТ «СК «Українська страхова група» не надало доказів, що цивільно-правова відповідальністьвідповідача ОСОБА_1 не застрахована, а також доказів того, що позивач звертався до страховика відповідача із вимогою виплатити страхове відшкодування і йому в цьому було відмовлено.

Зі змісту позову вбачається, що ПрАТ «СК «Українська страхова група» на обгрунтування вимог позову посилається на правову позицію, сформульовану Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, відповідно до якої право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 викладено такі правові висновки.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у п.5 ч.1 ст. 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом № 3045-VI від 17 лютого 2011 року - підпункт 33.1.2) пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, установивши, що позивач не надав доказів того, що він звертався до страховика відповідача із вимогою про виплату страхового відшкодування та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, колегії суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 та дійшов обгрунтованого висновку, що вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у розмірі виплаченого страхового відшкодування заявлено передчасно.

Таким чином судом першої інстанції при вирішенні спору правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, рішення суду є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом вимог ст.1191 ЦК України, п.п. «ґ» 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не заслуговують на увагу, оскільки представник позивача вмотивовано не обгрунтував необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню не висновок, що викладений у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, а висновок, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, який правильно врахований судом першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» - адвоката Макєєва Віталія Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: