Справа № 462/2396/20 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2074/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Шеремети Н.О.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Прімєрової Наталії Григорівни на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2020 року в складі судді Румілової Н.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановила:

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 199 379 грн. 64 коп., 2500 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 1993 грн. 80 коп. судового збору.

Вимоги мотивував тим, що він працював у відповідача з 18 вересня 2008 року згідно наказу №475-к від 18.09.2008 року та 07 лютого 2018 року звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу №646-к від 15.11.2018 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 травня 2019 року по справі №462/1709/19 стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 45904,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010р. по 07.08.2014р. та 56304,74 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього - 102208,74 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн.

27 лютого 2020 року йому виплачено відповідачем вищевказану суму. Оскільки з дня звільнення з роботи заробітна плата йому не була виплачена в повному обсязі, тому відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме за період з 08 лютого 2018 року по 27 лютого 2020 року в розмірі 199379,64 грн.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13000 гривень 00 коп. без врахування з цієї суми стягнення податків та обов`язкових платежів; 998 гривень 90 коп. судового збору та 1250 гривень 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Прімєрова Наталія Григорівна.

Вважає, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, висновки викладені в оскаржуваному рішенні, частково не відповідають обставинам справи.

Зокрема, суд у рішенні помилково покликався на п.20 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача про стягнення не донарахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати 28 травня 2019 року були задоволені рішенням Залізничного районного суду м. Львова в повному обсязі.

У статті 117 КЗпП України законодавець установив лише одну підставу для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме, якщо спір вирішено на користь працівника частково.

З урахуванням наведеного вважає, що суд не мав права зменшувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позовні вимоги позивача про стягнення не донарахованої заробітної плати були задоволені в повному обсязі. Зменшення суми в 15,5 раз суперечить принципу справедливості та співмірності, оскільки незаконними були дії саме відповідача, а не позивача.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2020 року в частині відмови у позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 199 379, 64 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 2500 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 4984,50 грн. судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Бекерська О. вважає рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог справедливим, обґрунтованим, відтак просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 367 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що невиплачена заробітна плата в розмірі 45904,00 грн., яка встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 травня 2019 року, є значно меншою ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні (199379,64грн). Тому, суд дійшов висновку про стягнення 13 000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, застосувавши принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується частково з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 18 вересня 2008 року по 07 лютого 2018 року, звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 74к від 07.02.2018р.

За час його роботи відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до заниження розміру його заробітної плати.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено повністю. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 недораховану заробітну плату за період з 01.01.2010р. по 07.08.2014р. в сумі 45 904,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 56 304,74 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили і виконане відповідачем 27 лютого 2020 року.

Відтак, згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини, встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 травня 2019 року, не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч. 2 ст. 116).

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, які йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 ЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому суми у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, прийшов правильного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

В свою чергу, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

У вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру стягуваного у користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не в повній мірі врахував усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу з дотриманням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2016 по 27.02.2020 в сумі 199 379, 64 грн. проведено позивачем у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Визначаючи розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив лише із пропорційності розміру недоплаченої позивачу заробітної плати за період з 01 січня 2010 року по 07 серпня 2014 року (45 904,00 грн.) по відношенню до суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (199 379 грн. 64 коп.), однак, судом не було враховано тривалість періоду, за який позивачу виплачувалась заробітна плата у меншому, ніж належало розмірі, а саме протягом 4 років, а також дії позивача, які він вчиняв з метою захисту порушених прав, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення недоплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

При цьому, необхідно також враховувати й ту обставину, що неправильний принцип нарахування заробітної плати застосовувався на підприємстві не лише до позивача, а й щодо інших працівників, тобто порушення носило загальний характер, а саме: у формулу розрахунку заробітної плати було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж було передбачено Законами України «Про державний бюджет», що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили (рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28 травня 2019 року, справа №462/1709/19).

Отже, сторонам було відомо про незаконність здійснення нарахування заробітної плати, однак, позивач звернувся до суду з позовом лише через два роки після звільнення з роботи, коли почали звертатись з такими позовами інші працівники підприємства, а підприємство самостійно не проводило перерахунку заробітної плати звільненим працівникам, очікуючи на судові рішення.

Встановивши, що розрахунок з позивачем не проведений, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач має нести відповідальність за триваюче правопорушення, передбачене статтею 117 КЗпП України.

За таких обставин і, зважаючи на те, що відповідач є комунальним підприємством, на переконання колегії суддів, буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у подвійному розмірі заборгованої підприємством заробітної плати - 91808 (45904,00Х2) грн, що також буде відповідати розумному балансу між інтересами працівника і роботодавця

З наведених мотивів, оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру присудженого позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні необхідно змінити, збільшивши розмір середнього заробітку з 13000 грн. 00 коп. до 91808 грн. 00 коп.

Доводи апелянта про те, що суд не мав права зменшувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позовні вимоги позивача про стягнення не донарахованої заробітної плати були задоволені в повному обсязі, колегією суддів відхиляються, як такі що спростовуються вищенаведеним.

Пунктом другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Положення частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зобов`язують суд апеляційної чи касаційної інстанції змінити розподіл судових витрат, якщо відповідний суд не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове.

З матеріалів справи встановлено, що при поданні позову ОСОБА_1 сплатив 1993 грн. 80 коп. судового збору (а.с.27), а за подання апеляційної скарги - 2990 грн. 70 коп. (а.с. 69).

Враховуючи часткове задоволення позову, до стягнення з відповідача ЛКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 підлягає 918,08 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1377,12 грн. - за подання апеляційної скарги.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача до суду першої інстанції надано: витяг з Договору про надання правничої (правової) допомоги від 21 квітня 2020 року, ордер серії ВС №1021767 від 21.04.2020 (а.с.24), копію додаткової угоди до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 21 квітня 2020 року (а.с.25), Акт приймання-передачі від 27.04.2020 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 21 квітня 2020 року (а.с.26), розрахунок судових витрат (а.с.29), квитанцію прибуткового касового ордера №26 від 27.04.2020 на суму 2500 грн. (а.с.28)

ЛКП «Львівтеплоенерго» обґрунтування неспівмірності витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не надано.

Враховуючи складність справи (малозначність) та виконану адвокатом роботу, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені адвокатом Прімєровою Н.Г., яка діяла в інтересах позивача ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прімєрової Наталії Григорівни задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2020 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 91 808 (дев`яносто одна тисяча вісімсот вісім) гривень 00 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 2295 (дві тисячі двісті дев`яносто п`ять) гривень 20 копійок сплаченого судового збору (918,08 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1377,12 грн. - за подання апеляційної скарги).

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2020 року

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.О. Шеремета