Провадження № 2/369/26/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21.01.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Дубас Т.В.,

при секретарі - Мазурик Д.С.,

за участі представника відповідача Шопіної Ю.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та допомоги по вагітності та пологах, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 23 листопада 2018 року звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та допомоги по вагітності та пологах.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суд Київської області від 26 лютого 2019 року первісний відповідач - Головне управління Національної поліції в м. Києві, за клопотанням позивача, замінено на належного відповідача - Міністерство внутрішніх справ України.

Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним.

З 19.07.2011 р позивач працювала у відділі фінансово-економічного забезпечення ДАІ на посаді спеціаліста 1-ї категорії. Наказом № 962 о/с від 4 листопада 2015 р. вона була звільнена у зв`язку з ліквідацією підрозділу, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, а саме - змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення вважає незаконним, оскільки на дату звільнення іона перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а ліквідовано було лише підрозділ, а не всю установу повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпІІ України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З 5 листопада 2015 р. вона не працює у відділі фінансово-економічного забезпечення ДАІ на посаді спеціаліста 1-ї категорії.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Її середня заробітна плата за останні 2 місяці роботи складає: жовтень 1015 р. - 5 643,01 грн., вересень 2015р. - 5 460,98 грн., що підтверджується довідкою з пенсійного фонду за формою ОК-5 від 02.10.2018р. Середньоденна заробітна плата складає 11 103,99 грн. / 61 р.д. = 182,03 грн.

Вимушений прогул складає 715 днів (за 5-денним робочим графіком у період з 04.01.2016р. по 06.11.2018р.), відповідно сума невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу складає: 715роб.днів* 182,03грн.(середньоденна заробітна плата) = 130 151,45грн.

за 2016 рік - 254 роб. днів * 182,03грн. = 46 235,62 грн. (01.2016 - 19 р.д., 02.2016 - 21 р.д, 03.2106 - 23 р.д., 04.2016 - 21 р.л., 05.2016 - 19 р.д., 06.2016 - 20 р.д, 07.2016 - 21 р.л.. 08.2016 - 23 р.д, 09.2016 - 22 р.д, 10.2016 - 21 р.д, 11.2016 - 22 р.д.. 12.2016 - 22 р.д, усього - 254 р.д.);

за 2017 рік - 251 роб.день* 182,03грн. = 45 689,53 грн. (01.2017-21 р.д, 02.2017 - 20 р.д, 03.2017 - 22 р.д, 04.2017 - 19 р.д, 05.2017 - 20 р.д.. 06.2017- 20 р.д, 07.2017 - 21 р.д, 08.2017 - 22 р.д, 09.2017 - 21 р.д, 10.2017 - 22 р.д.. 11.2017 - 22 р.д.. 12.2017-21 р.д, усього - 251 р.д.);

за 2018 рік - 210 роб.днів* 182,03грн. = 38 226,3 грн. (01.2018 - 21 р.д,, 02.2018 - 20 р.д.. 03.2018 - 20 р.д, 04.2018 - 19 р.д, 05.2018 - 20 р.д, 06.2018 - 19 р.д.. 07.2018 - 22 р.д.. 08.2018 - 22 р.д, 09.2018 - 20 р.д, 10.2018 - 23 р.д.. 11.2018 - 4 р.д, усього - 210 р.д.)

Відповідно до ст. 18-20, 25-26, 31-33 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»: страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту).

Право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України.

За страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надається такий вид матеріального забезпечення та соціальних послуг - допомога по вагітності та пологах.

Допомогу по вагітності та пологах вона не отримала, що вважає порушенням її законного права на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Допомога по вагітності та пологах застрахованій особі виплачується за весь період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів.

Допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), обчисленої у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і не залежить від страхового стажу.

Сума допомоги по вагітності та пологах у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, з якої сплачувалися страхові внески до Фонду, та не може бути меншою за розмір допомоги, обчислений із мінімальної заробітної плати, встановленої на час настання страхового випадку.

Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. У разі роботи за сумісництвом, за трудовим договором (контрактом) одночасно із здійсненням підприємницької чи іншої діяльності підставою для призначення допомоги є копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою (за наявності) за основним місцем роботи.

Згідно п.6.1. «Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», листок непрацездатності у зв`язку із вагітністю і пологами видається за місцем спостереження за вагітною з 30 тижнів вагітності воднораз на 126 календарних днів (70 календарних днів до передбачуваного дня пологів і 56 днів - після).

Лікарняний лист №226682 на 126 календарних днів (з 17.08.2015р. по 20.12.2015р.) вона отримала 17.08.2015р. в жіночій консультації Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району Київської області де вона перебувала на обліку з 03.04.2015р.

Відповідно до п.6.2. «Інструкції про порядок видачі документів що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», у разі передчасних або багатоплідних пологів, виникнення ускладнень під час пологів або в післяпологовому періоді, на підставі запису в історії пологів та обмінній карті вагітної засвідченого підписом головного лікаря та печаткою лікувально-профілактичного закладу, де відбулися пологи, за місцем спостереження за вагітною видається листок непрацездатності на 14 календарних днів.

На підставі виписки зі стаціонару породіллі ОСОБА_2 , в жіночій консультації 20.11.2015р. видано листок непрацездатності № 229823 на 14 календарних днів з 21.12.2015 р. по 03.01.2016 р.

Документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення.

Допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується:

1) застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати;

При обчисленні середньої заробітної плати (доходу) для забезпечення допомогою по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах враховуються всі види заробітної плати (доходу) в межах граничної суми місячної заробітної плати (доходу), на яку нараховуються страхові внески на страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Порядок обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 25 розділу Особливості обчислення середньої заробітної плати для призначення допомоги по вагітності та пологах, допомоги по тимчасовій непрацездатності, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця Порядку обчислення передньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 р. № 1266, розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах (з першого до першого числа) за останнім основним місцем роботи застрахованої особи, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок.

Страховий випадок - вагітність та пологи настав у листопаді 2015р., тому розрахунковий період становить: листопад 2014р. - жовтень 2015р.

Середньоденна заробітна плата за період листопад 2014р. - жовтень 2015р. складає (відповідно до розмірів щомісячної заробітної плати за довідкою Пенсійного фонду ОК-5 від 02.10.2018р): 3327,39грн.(11.2014р.20роб.дн.)+6162,65грн.(12.2014р.22роб.дн.)+4689 64 грн.(01.2015р.19роб.дн.)+6397,37грн.(02.2015р.20роб.дн.)+3183,08грн.(03.2015роб.дн)+4955,67грн(04-2015р.22роб.дн)+9362,43грн.(05.2015р.20роб.д д)7071,20грн.(06.2015р.22роб.дн.)+6174,64грн.(07.2015р.23роб.дн )+8822 37грн (08.2015р.21роб.дн.)+5460,98грн.(09.2015р.22роб.дн.)+5643,01грн. (10 201 5р. 22роб.дн.)= 71 250,43грн. 255роб.дн.; Середньоденна заробітна плата - 71 250,43грн./255роб.дн.=279,41грн.

Отже, оскільки допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та За Лікарняним листом №226682 на 126 календарних днів (з 17.08.2015р. по 2012.2015р.) вона повинна отримати 279,41 грн.* 126роб.дн.=35 205,66 грн.

Також на підставі виписки зі стаціонару породіллі ОСОБА_2 в жіночій консультації 20.11.2015р. видано листок непрацездатності №229823 на 14 календарних днів з 21.12.2015р. по 03.01.2016р., згідно якого вона повинна отримати 279,41грн.* 14 к.д = 3 911,74 грн.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу:

Згідно ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 № 4191-УІ розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно роз`яснень пунктів 47,48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13- рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-УІ "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191 -VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79 (До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу)

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до Договору про правову допомогу від 2018 року позивач по справі ОСОБА_2 звернулася за правовою допомогою до фахівця у галузі права ФОП ОСОБА_4 .

Загальна сума наданих юридичних послуг відповідно до Акту приймання-передачі виконаних робіт складає 10 000,00 грн. (десять тисяч грн. нуль коп.) Оскільки на етапі подання позовної заяви до суду першої інстанції, фактично правова допомога ще триває, а остаточний розрахунок витрат можливий лише після підписання Акту приймання-передачі наданих юридичних послуг, документально підтверджені витрати на правову допомогу будуть надані суду до ухвалення рішення по справі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі.

Спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб захисту, який не суперечить закону і який позивач просить суд зазначити в рішенні.

З метою захисту свого порушеного права найбільш ефективним способом захисту є відновлення порушеного права шляхом стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, допомоги по вагітності та пологах.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 184, 232, 233 КЗпП України, ст. 18-20, 25-26, 31-33 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», позивач просила: стягнути з Головного управління Національної поліції в м. Києві на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 04.01.2016р. по 6.11.2018р., що становить 130 151,45грн. (сто тридцять тисяч сто п`ятдесят одна грн. сорок п`ять коп.); стягнути з Головного управління Національної поліції в м. Києві на її користь допомогу по вагітності та пологах в розмірі 35 205,66 грн. (тридцять п`ять тисяч двісті п`ять гривень шістдесят шість копійок); стягнути з Головного управління Національної поліції в м. Києві на її користь допомогу по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з патологічними пологами за листком непрацездатності №229823 у розмірі 3 911,74 грн. (три тисячі дев`ятсот одинадцять гривень сімдесят чотири копійки); стягнути з Головного управління Національної поліції в м. Києві на мою користь витрати на правову допомогу - 10 000,00 грн. (десять тисяч грн. нуль коп.).

24 квітня 2019 року позивачкою одночасно з клопотання про заміну неналежного відповідача поданий суду уточнений позов,в якому позивачка просила стягнути вказані суми з Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідач Міністерство внутрішніх справ України заперечує проти позовних ОСОБА_2 та вважає їх повністю необгрунтованими з наступних підстав.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що з 19.07.2011 вона працювала відділі фінансово-економічного забезпечення ДАІ на посаді спеціаліста 1-ї категорії, та наказом № 962 о/с від 04.11.2015 була звільнена у зв`язку з ліквідацією підрозділу, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП (абз. 1, с. 1 позовної заяви).

Увагу суду звернуто на те, що у позові Позивачем не зазначено у якому саме підрозділі ОВС працювала позивачка та ким саме було видано наказ про її звільнення № 962 о/с від 04.11.2015.

Враховуючи вищезазначене, а також аналізуючи позов та клопотання позивача про заміну первісного відповідача (ГУ НП в м. Києві) на належного відповідача (МВС України) слід прийти до висновку, що ОСОБА_2 не надала суду інформації про свого колишнього роботодавця, та фактично не надала належних та допустимих доказів, які обгрунтовують її вимоги ( ст.ст. 77, 78 ЦПК України).

Окремо зазначається, що у позовній заяві відсутні будь-які відомості та докази про те, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах безпосередньо з МВС України.

Проте ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї документами, вважають що МВС України (код ЄДРПОУ - 00032684) є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки ОСОБА_2 безпосередньо в Міністерстві внутрішніх справ України не працювала ( не перебувала у трудових відносинах).

А належним відповідачем є - Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві ().

Так, згідно з викладеними обставинами справи вбачається, що позивач проходила службу (перебувала у трудових відносинах) безпосередньо в Управлінні державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, яке з 03.11.2015 перебуває у стані припинення та на даний час не ліквідоване (копія відомостей з ЄДР додається).

Отже, роботодавцем по відношенню до ОСОБА_2 є окрема юридична особа - Управління ДАІ ГУМВС України в м. Києві, яка самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями (ст. 96 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або і ліквідації.

Ч. 2 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з ч. З ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та оновлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

Ч. 4 ст. 105 ЦК України передбачено, що до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Отже, МВС України є неналежним відповідачем по справі, відповідно на МВС України не може бути покладено обов`язку щодо здійснення будь-яких виплат на користь позивачки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 вважає незаконним своє звільнення, проте не вказує про оскарження наказу про звільнення № 962 о/с від 04.11.2015, та не зазначає про наявність рішення прийнятого компетентним органом про його скасування Управлінням ДАІ ЧВС України в м. Києві.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначає: «Позивач зверталася до роботодавця з вимогою виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, на що він ніяк не відреагував» (абз. 48, с. 8 позовної заяви).

Разом з цим, в Міністерстві внутрішніх справ України інформація щодо звернень ОСОБА_2 - відсутня. За даними обліку звернень громадян до МВС України звернення від ОСОБА_2 не надходили.

Також необґрунтованими є обчислення ОСОБА_2 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 04.01.2016 по 06.11.2018 (відсутня довідка про середню заробітну плату. яка надається роботодавцем): їй допомоги по вагітності та пологах; суми допомоги по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з патологічними пологами; а також суми витрати та правову допомогу (позивачем не додано до позовної заяви договору про правову допомогу та розрахунку виконаних робіт).

Враховуючи вищезазначене, слід прийти до висновку, що МВС України є неналежним відповідачем у справі. Це підтверджується самою ОСОБА_2 . Крім того, нею не надано жодного допустимого доказу.

Отже, до скорочення про яке зазначає Позивач, а саме 04.11.2015, МВС України немає ніякого відношення.

МВС України не здійснило жодних порушень законних прав та інтересів ОСОБА_2 , більше того у трудових відносинах з МВС України Позивач не перебувала.

МВС України не має жодного відношення до дій та рішень, які приймалися суб`єктом владних повноважень Управлінням ДАІ ГУМВС України в м. Києві.

Отже позовні вимоги ОСОБА_2 до МВС України є абсолютно безпідставними, такими, що не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 81, 178 ЦПК України просить в задоволенні позову ОСОБА_2 до МВС України про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та допомоги по вагітності та пологах відмовити в повному обсязі.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З довідки ОК-4 вбачається що з жовтня 2007 року по жовтень 2015 року ОСОБА_2 працювала з повною зайнятістю в Управлінні державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві ().

За наявною в ЄДР інформації Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві () на даний час перебуває в стадії ліквідації і як юридична особа не ліквідоване.

З довідки ОК-4 вбачається що з грудня 2015 року по грудень 2017 року ОСОБА_2 щомісячно отримувала від Управління соціального захисту Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області () допомогу відповідно в розмірах по 1378,00грн, 1450,00 грн, 1600,00 грн та 3200,00 грн в місяць.

З довідки ОК-4 вбачається що з квітня 2018 року по серпень 2018 року ОСОБА_2 працювала з повною зайнятістю в Департаменті охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації ().

Належних доказів про роботу ОСОБА_2 в Міністерстві внутрішніх справ України (код ЄДРПОУ - 00032684) суду не надано.

Ч. 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюється трудовим законодавством (ч. 1 ст. 3 КЗпП України).

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується вплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання робот, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування на роботу (ч. 3 ст. 24 КЗпП України).

Згідно ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, установу, організацію допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків передбачених статтею 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення робот на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я (ч. 2 ст. 32 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно ч. 2 ст. 48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації (ч. 4 ст. 48 КЗпП України).

Тобто відповідно до норм чинного на з жовтня 2015 року по грудень 2018 року законодавства України про працю Міністерство внутрішніх справ України (код ЄДРПОУ - 00032684) не було роботодавцем позивачки, а тому є неналежним відповідачем.

Позовні вимоги ОСОБА_2 за своєю суттю не ґрунтуються на чинному на з жовтня 2015 року по грудень 2018 року законодавстві України про працю.

Виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інші похідні виплати за вказаний час є похідними від прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Порядок розгляду індивідуальних трудових спорів врегульовані нормами глави ХV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України.

Ч. 1 та ч. 2 ст. 221 КЗпП України передбачено що трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами.

Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору.

Згідно ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації;

5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав;

6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи.

Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу:

1) працівників, запрошених на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації;

2) молодих спеціалістів, які закінчили вищий навчальний заклад і в установленому порядку направлені на роботу на дане підприємство, в установу, організацію;

3) вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років або дитину з інвалідністю, а одиноких матерів (батьків) - при наявності дитини віком до чотирнадцяти років;

4) виборних працівників після закінчення строку повноважень;

5) працівників, яким надано право поворотного прийняття на роботу;

6) інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

На підставі ст.ст. 2, 3, 24, 48, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст.ст. 104, 105 Цивільного кодексу України,керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 206, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та допомоги по вагітності та пологах - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду, а також через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлений 10.02.2020 року.

Суддя Дубас Т.В.