Справа № 588/671/20
№ провадження 2/588/247/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2020 року Тростянецький районний суд Сумської області у складі головуючої судді Щербаченко М. В., за участю секретаря судових засідань Безкоровайної А.С., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Сумцова Є.С. , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача Анацького О.В. , розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м.Тростянці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

У С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у травні 2020 року звернулась до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що 24.04.2010 року вона з відповідачем ОСОБА_3 зареєструвала шлюб, який рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 25.09.2019 року у справі № 588/953/19 був розірваний.

За час спільного проживання у шлюбі подружжям спільно у 2010 році було придбано двокімнатну квартиру за 8000 доларів США, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На цей час позивач вартість квартири оцінює 270000 грн.

У 2015 році сторони придбали автомобіль «Peugeot J5», 1993 року випуску, вартість якого ОСОБА_1 оцінила у 27000 грн. Крім того, сторонами було придбано телевізор «Samsung» вартістю 8000 грн., пральну машину «Whirlpool» - 3000 грн., пилосос «Рhilips» - 2000 грн., кутовий диван «Каприз» - 3000 грн., кухонний гарнітур - 8000 грн.

Спірним нерухомим та рухомим майном, яке позивачка вважає спільною сумісною власністю, володіє відповідач, з яким стосовно його поділу домовитись неможливо, а тому ОСОБА_1 вважала якнайкращим варіантом поділу - виділення всього спірного майна у особисту власність ОСОБА_3 та присудження їй компенсації половини вартості спільно набутого майна.

Посилаючись на указані обставини, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.140) позивачка просить суд: 1) визнати за сторонами справи право спільної сумісної власності на: двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль «Peugeot J5», 1993 року випуску, телевізор «Samsung» пральну машину «Whirlpool», пилосос «Рhilips», кутовий диван «Каприз», кухонний гарнітур; 2) у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль «Peugeot J5», 1993 року випуску, телевізор «Samsung» пральну машину «Whirlpool», пилосос «Рhilips», кутовий диван «Каприз», кухонний гарнітур; 3) у порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 175730,50 грн.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач за змістом відзиву заперечив повністю проти позову, просив відмовити у його задоволенні, оскільки ОСОБА_1 на його думку не надано доказів набуття майна у період шлюбу, не вказано джерела походження коштів на придбання квартири, не доведено її фінансової або трудової участі у набутті права власності на квартиру, яка була придбана на 26 день після укладення шлюбу. За такий незначний час перебування у шлюбі подружжя не мало спільного сімейного бюджету утвореного за рахунок спільних зусиль. На момент придбання спірної квартири позивачка була студенткою віком 19 років, навчалась до 2015 року, не працювала, самостійного доходу не мала. Відповідач у свою чергу, починаючи з 2006 року ще до знайомства з ОСОБА_1 був підприємцем, мав постійне місце роботи, офіційні доходи. Станом на травень 2010 року відповідач за рахунок заробітної плати та доходів від підприємницької діяльності заощадив 65063 грн. Проживаючи з батьками, які займались особистим селянським господарством, та маючи у власності земельні паї, відповідач активно їм допомагав у обробці землі сільськогосподарською технікою, тому був забезпечений продуктами харчування, на що не витрачав власні кошти. Зібравши до укладення шлюбу за рахунок особистих заощаджень необхідну суму відповідач придбав спірну квартиру за 7000 тисяч доларів США, уклавши договір купівлі-продажу від 20.05.2010 року, який був посвідчений приватним нотаріусом. У період здійснення указаних накопичень сторони не проживали разом і у шлюбі не перебували, а тому ОСОБА_3 вважав спірну квартиру його особистою приватною власністю. Спірний автомобіль відповідачу на час розгляду справи не належить, а з указаного позивачем рухомого майна у наявності є лише пральна машина та кухонний гарнітур. ОСОБА_3 заперечив проти стягнення з нього половини вартості цього майна, навпаки в порядку поділу просив виділити пральну машину та кухонний гарнітур у власність позивачці, стягнувши з неї компенсацію половини їх вартості.

Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників

Ухвалою суду від 15.05.2020 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем до суду 06.07.2020 року подано відзив на позовну заяву.

Протокольною ухвалою суду від 10.07.2020 було задоволено клопотання представника позивача та витребувано додаткові письмові докази, установлено відповідачу процесуальний строк для подання заперечення на відповідь на відзив.

Представником позивача адвокатом Сумцовим Є.С. 10.07.2020 року подано до суду відповідь на відзив відповідача та заяву про виклик свідків. За змістом відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що повідомлені відповідачем обставини придбання спірної квартири є неправдивими. На час укладання шлюбу позивач була вагітна і ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина, продовжила навчання та виховувала дитину. За версією позивача спірна квартира була придбана не за особисті заощадження відповідача, а за рахунок подарованих весільних коштів, сума яких склала половину вартості квартири, а решта суми було отримано у борг у дядька позивача ОСОБА_7 . Указані обставини, а також факт придбання рухомого майна, вказаного у позові можуть підтвердити свідки.

Представник відповідача адвокат Анацький О.В. 20.07.2020 надіслав до суду заперечення на відповідь на відзив, за змістом якого останній звертав увагу на те, що у відповіді на відзив не вказано конкретного розміру суми подарованої подружжю на весіллі та суму запозичених коштів, що на думку представника відповідача свідчить про наміри позивачки увести суд в оману. Відповідач заперечує використання коштів подарованих на весілля та факт використання коштів позичених у ОСОБА_7 на придбання квартири. Подаровані на весіллі 12000 грн. за версією відповідача були використані для придбання речей і прикрас для ОСОБА_1 та при народженні спільної дитини. За твердженням позивача, виходячи з вартості квартири, їм на весілля мали подарувати 4000 доларів США, що на той час складало 32000 грн., і ця сума на думку відповідача є явно завищеною. Отримані в борг через ОСОБА_7 кошти в сумі 2000 доларів США, належали ОСОБА_8 , і були використані на організацію весілля та придбання золотих каблучок, а не на придбання спірної квартири. 20.04.2010 кошти були повернуті після продажу належного батькові відповідача автомобіля.

Представником відповідача 27.07.2020 була подана заява про виклик свідків.

Протокольною ухвалою суду від 27.07.2020 року було задоволено клопотання представника позивача і витребувано додаткові письмові докази.

Представник позивача 14.09.2020 подав заяву про уточнення позовних вимог, яка протокольною ухвалою суду від 14.09.2020 року була прийнята до розгляду судом.

Протокольною ухвалою суду від 29.09.2020 року було задоволено клопотання представника позивача і витребувано додаткові письмові докази.

Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин

Судом установлено, що сторони з 24 квітня 2010 року по 28 жовтня 2019 року (дата набрання рішенням суду законної сили) перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

За час шлюбу відповідачем з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу від 17 травня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д., за умовами якого ОСОБА_3 придбав квартиру загальною площею 43,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.89-90).

Право власності на указану квартиру було зареєстровано КП «Охтирське бюро технічної інвентаризації» за відповідачем відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 26271572 від 20.05.2010 року (а.с.91). Станом на час розгляду справи право власності на спірну квартиру також зареєстровано за відповідачем (а.с.43).

Пунктом 1.8 указаного Договору купівлі - продажу від 20.05.2010 року передбачено, що купівля квартири здійснюється за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчено нотаріусом (а.с. 89 зворотній бік).

Крім того, за даними територіального сервісного центру МВС № 5943 за ОСОБА_3 у період шлюбу з позивачем 06.03.2015 також було зареєстровано право власності на автомобіль PEUGEOT J5, 1990 року випуску, з державним номером НОМЕР_1 (а.с.92).

При цьому до розірвання сторонами шлюбу, зокрема, 12.01.2019 указаний автомобіль був зареєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2019 року, ціна договору склала 57461 грн. (а.с.141).

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права

Ураховуючи, що спірні правовідносини між сторонами справи виникли після 01.01.2004, до них застосовуються положення Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

В силу приписів частини 1 та частини 2 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

1.Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання спільною сумісною власністю спірної квартири, суд виходить з таких мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 оспорював презумпцію права спільної сумісної власності на спірну квартиру, вважаючи її об`єктом його особистої приватної власності, при цьому посилався на те, що квартиру було ним придбано за рахунок власних грошових заощаджень, набутих ним до реєстрації шлюбу з позивачем.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу від 17 травня 2010 року спірна квартира була придбана за 20000 грн.

Сторони визнали, що фактично ціна договору була значно вище і продавцям була передана сума у доларах США.

Позивач у позовній заяві вказала, що фактично квартира була придбана за 8000 доларів США, а відповідач у відзиві та під час розгляду справи вказував про придбання квартири за 7000 доларів США. Допитані як свідки продавці ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали, що за квартиру вони отримали сукупно 7000 доларів США, які їм передав відповідач.

Отже, ураховуючи позиції сторін та визнання ними, що фактична ціна продажу квартири була вища, ніж указана у договорі, і складала не менше 7000 доларів США.

В обґрунтування наявності власних заощаджень в указаному розмірі відповідач подав копію трудової книжки із записами про його роботу з 27.01.2004 по час укладення шлюбу з позивачем (а.с.34-35), відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених ОСОБА_3 доходів за 2006 - І-ІІ квартали 2010 року в сумі 92,1 тис. грн. (а.с.38-41), а також копії Державних актів на право власності на земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я батька відповідача ОСОБА_3 та для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ім`я матері відповідача ОСОБА_11 (а.с.43-52).

Указані письмові докази на переконання суду не є достатніми для спростування презумпції права спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та доведення обставин, визначених статтею 57 СК України.

Наявність у відповідача власних доходів, які ураховуючи утримані податки за указаний відповідачем період склали 83,1 тис. грн., без доказів обсягу здійснених витрат ОСОБА_3 за 2006-2010 рік не може об`єктивно поза розумним сумнівом свідчити про спроможність відповідача заощадити суму коштів достатню для придбання спірної квартири. Твердження у відзиві про те, що витрати відповідача за 2006-2010 роки були на рівні прожиткового мінімуму і склали 27000 грн. не доведено жодними доказами, а тому в силу вимог частини шостої статті 81 ЦПК України відхиляються судом як припущення. Доказів наявності у відповідача депозитів чи інших належних письмових доказів про наявність у розпорядженні останнього вільних коштів до суду не подано. Крім того, сама по собі наявність грошових заощаджень не свідчить, що такі заощадження були фактично витрачені, і що саме 20.05.2010, і саме на придбання спірної квартири.

Копії державних актів на право власності батьків відповідача на земельні ділянки самі по собі не можуть бути доказами отримання доходів ОСОБА_3 до шлюбу та їх обсяг за рахунок обробки цих ділянок.

Позивач на підтвердження її участі у придбанні спірної квартири посилалась на те, що указане нерухоме майно було придбано за рахунок 4000 доларів США подарованих сторонам на весіллі, а решта була запозичена за її версією у її дядька ОСОБА_7 . Відповідач не визнав указаних обставин, вказав, що сума подарованих коштів на весілля склала 12000 грн., а отримані в борг через ОСОБА_7 кошти 2500 доларів США витратив на організацію весілля.

Судом були допитані як свідки сторони позивача члени її родини ОСОБА_12 (мати), ОСОБА_13 (тітка), ОСОБА_14 (тітка), ОСОБА_15 (баба) та ОСОБА_7 (дядько), які підтвердили, що на весілля члени сім`ї, близькі особи та запрошені дарували сторонам кошти, але кожен свідок називав різні суми коштів сукупно подарованих подружжю, посилаючись на те, що такі відомості відомі зі слів сторін. Також указані свідки вказали на те, що після реєстрації сторонами справи шлюбу 09 травня 2010 року під час спільного застілля за участі сторін їх батьків та інших родичів обговорювалось питання пошуку житла для їх родини. У ході цього обговорення батько позивачки повідомив про продаж квартир по АДРЕСА_3 бір. В цей же день батьки сторін їздили дивитись цю квартиру. Свідки сторони позивача підтвердили, що після прийняття рішення про придбання спірної квартири, була розмова про те, що вона буде придбана за рахунок «весільних» коштів, а решту суми нададуть батьки відповідача. Також свідки вказали, що квартира на час придбання була у незадовільному стані, тому спільними зусиллями з обох сторін в ній здійснювався ремонт, а потім були придбані меблі, спальний та кухонний гарнітур, телевізор. Свідок ОСОБА_7 також показав, що сторони у справі після весілля до нього разом звертались з приводу позики коштів, розмова була про необхідність для придбання квартири. Для цього ОСОБА_7 перепозичив кошти у ОСОБА_8 . Відповідач через короткий час продав автомобіль батька і повернув кошти.

Відповідач, у свою чергу, на спростування пояснень позивача та показань указаних свідків просив допитати як свідків батьків ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , які повідомили про те, що спірна квартира придбана виключно за кошти їх сина, які він заощаджував з метою придбання власного житла, у період коли проживав з ними. Родина позивача участі у придбанні квартири не брала, посилаючись на відсутність у них коштів. Батьки ОСОБА_3 вказали, що подружжю на весілля були подаровані 12 тис. грн., а витрати на весілля батьки сторін поділили порівну. Свідок ОСОБА_8 підтвердив, що у квітні 2010 року до нього звертався ОСОБА_7 з метою позичення коштів для відповідача на придбання житла з обіцянкою повернення через місяць. ОСОБА_8 надав 2000 доларів США, які передав ОСОБА_7 . Кошти повернув ОСОБА_3 через 3 тижні, розписка не оформлювалась. Допитаний ОСОБА_17 повідомив, що відповідач продав у квітні 2010 року вантажний автомобіль ОСОБА_18 , що також підтвердив останній в судовому засіданні вказавши, що передав за автомобіль ІФА суму в еквіваленті 2500 доларів США, договір купівлі-продажу не оформлювали.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частин перша статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Суд, ураховуючи указані норми процесуального закону, оцінює як неналежні докази показання указаних свідків на підтвердження обставин про джерела походження коштів на придбання спірної квартири, розмір подарованих коштів на весілля, розмір позики, вартість продажу відповідачем автомобіля батька та напрями витрачання цих коштів, оскільки такі обставини, які оспорюються сторонами, у тому числі ураховуючи зміст статті 208 ЦК України, мають бути підтверджені лише письмовими доказами. Крім того, допитані свідки є близькими сторонам справи особами, і за своїм змістом деякі пояснення свідків ґрунтуються на відомостях повідомлених їм сторонами спору.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 фінансової або трудової участі у набутті права власності на квартиру не приймала, була студенткою, доходів не мала, судом відхиляються, оскільки в силу вимог частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідач не заперечив, що позивач навчалась у вищому навчальному закладі, на час набуття квартири, а також була вагітною.

Також суд враховує, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Сторони не заперечили і це також підтверджується дослідженими судом доказами, що спірна квартира, яка є предметом договору, укладеного відповідачем, була придбана в інтересах родини позивача і відповідача, зокрема, з метою їх спільного проживання та з письмової згоди позивача, про що указано у пункті 1.8 нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу від 20.05.2010 року.

Крім того, допитані судом свідки підтвердили, що спірна квартира була придбана у непридатному для проживання стані, а тому спільними зусиллями двох родин під час перебування сторін у шлюбі її стан був значно поліпшений.

Отже, суд дійшов висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а тому підлягає поділу між ними, виходячи з того, що їх частки у спільному майні є рівними. Відсутність доходу не впливає на визначення частки того з подружжя, який не працював чи працював неофіційно, оскільки, з урахування положень 60 СК України, статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Позивач у порядку поділу спірної квартири просила виділи її у власність відповідача, а з останнього стягнути на її користь половину її вартості в сумі 130500 грн.

Частиною першою та другою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частина четверта та п`ята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

ОСОБА_3 не погодився на стягнення з нього грошової компенсації, не визнав заявлену позивачем ринкову вартість спірної квартири.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання ідеальних часток подружжя у розмірі Ѕ кожним у спірній квартирі без її реального поділу із залишенням її у спільній частковій власності.

2.Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації половини вартості спірного автомобіля, суд виходить з таких мотивів.

Як установлено судом автомобіль PEUGEOT J5, 1990 року випуску, з державним номером НОМЕР_1 , був придбаний 05.03.2015 ОСОБА_3 під час шлюбу з позивачем.

Крім того, у період шлюбу сторін указаний автомобіль 12.01.2019 був відчужений новому власнику за 57461 грн.

Позивач посилалась на те, що з 02.01.2019 року припинила спільне проживання з ОСОБА_3 , проте жодних доказів на підтвердження указаної обставини не надала. Відповідач не визнав цієї обставини, посилаючись на те, що сторони припинили проживати разом після відчуження автомобіля. За твердженням відповідача продаж автомобіля було здійснено з усної згоди позивача, оскільки сервісні центри при перереєстрації автомобілів письмової згоди іншого з подружжя не вимагають, половину коштів від продажу позивач отримала.

Відповідно до частин другої та третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Норми ЦК України та інші акти цивільного законодавства не передбачають норм про нотаріальне посвідчення та/або обов`язкову державну реєстрацію договорів купівлі-продажу транспортних засобів. З 01.01.2013 з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України взагалі виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів у зв`язку із запровадженням державної реєстрацію речових прав, а не правочинів.

Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371) державній реєстрації підлягають транспортні засоби, а не правочини стосовно них. Указаний Порядок не передбачає норм про надання письмової згоди іншого з подружжя на перереєстрацію автомобіля за новим власником.

З огляду на викладене, письмова згода від позивача на укладення відповідачем 12.01.2019 року договору купівлі-продажу спірного автомобіля не вимагалась.

З урахуванням викладеного, оскільки спірний автомобіль був відчужений під час шлюбу сторін - за 9 місяців до реєстрації його розірвання, доказів точної дати припинення шлюбних відносин сторони до суду не надали, також відсутні докази того, що кошти від продажу автомобіля витрачені не в інтересах сім`ї, тому суд дійшов висновку про те, що позивач не спростувала презумпцію, передбачену частину другої статті 65 СК України про те, що при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відтак, підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 половини вартості відчуженого автомобіля PEUGEOT J5, 1990 року випуску, з державним номером НОМЕР_1 в сумі 28730,50 грн., відсутні.

3.Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації половини вартості спірних меблів та побутової техніки, суд виходить з такого.

З огляду на характер спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із поділом спільного майна подружжя, змісту заявлених позовних вимог, позивачка у цій справі має довести, а суд перевірити склад майна, яке є спільним майном сторін, його дійсну ринкову вартість час та джерело придбання.

За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надала до суду жодних доказів придбання у період шлюбу з відповідачем телевізору «Samsung», пральної машини «Whirlpool», пилососу «Рhilips», кутового дивану «Каприз», кухонного гарнітуру. ОСОБА_1 не надала доказів щодо індивідуальних ознак указаних речей (модель, рік випуску, країна виробника, розмірів, комплектності, тощо), а також не надала належних доказів дійсної вартості усього спірного майна на час розгляду справи з урахуванням ступеню зносу речей.

Придбання частини майна за час перебування у шлюбі, на поділі якого наполягає позивач, зокрема, телевізору «Samsung», пилососу «Рhilips», кутового дивану «Каприз» відповідач заперечує, а на спростування таких заперечень ОСОБА_1 переконливих доказів не надала. Показання свідків сторони позивача не підтверджують указаних обставин.

Сторони під час розгляду справи оцінку спільного майна подружжя не узгодили. Незважаючи на роз`яснення позивачці її права на проведення товарознавчої експертизи остання таким правом не скористалася, відповідний висновок експерта не надала та клопотання про призначення експертизи судом не заявила.

За таких обставин, суд виходить з неможливості проведення поділу між сторонами спірних меблів та побутової техніки через недоведеність ОСОБА_1 складу цього майна та його дійсної вартості на час вирішення спору.

Отже, позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Висновки суду щодо розподілу судових витрат

Відповідно до приписів частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду всього сплатила 1757,3 грн. з ціни позову 175730,50 грн. (а.с.64)

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено на 74,26 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1349,60 грн. судового збору.

Доказів понесення інших судових витрат, сторони під час судового розгляду справи не подали.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 ).

В порядку поділу спільного майна подружжя:

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) право спільної часткової власності на Ѕ частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) право спільної часткової власності на Ѕ частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) 1349 (одна тисяча триста сорок дев`ять) грн. 60 коп.судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено і підписано 26.10.2020 року.

Суддя М.В. Щербаченко