Справа № 462/3388/19 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/3443/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Левика Я.А., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника МТСБУ Приступа Л.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Моторного ( транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди внаслідок ДТП,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути із відповідача Моторно (транспортного) страхового бюро України матеріальну шкоду в розмірі 49000 грн. та із відповідача ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 23946,88грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Також, просив стягнути із відповідачів понесені судові витрати, а саме судовий збір та витрати за надану професійну правову допомогу у розмірі 7000грн.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 29 червня 2018 року о 12.30 год. у м.Львові на перехресті вул.Кульпарківська вул.Щирецька сталась дорожньо-транспортна пригода. Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 18 вересня 2018 року водія автомобіля «Volkswagen» реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено штраф.

Позивач зазначав, що у встановленому порядку та за власні кошти провів оцінку пошкодженого транспортного засобу, за результатами якої було складено висновок № 347/07-18 щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу, відповідно до якого вартість матеріальних збитків становить 72946,88грн.

У встановленому порядку позивач звернувся до Моторно(транспортного) страхового бюро України з заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів винуватесь не мав. Моторно(транспортне) страхове бюро України надало відповідь від 18 квітня 2019 року про те, що заявником не надано необхідних додаткових документів.

Виконавши вимоги, зазначені у листі, та надавши додаткові документи, позивачем отримано відповідь МТСБУ від 19 квітня 2019 року з відмовою у відшкодуванні шкоди.

Станом на день розгляду справи позивачем не отримано жодного відшкодування ні від винуватця ДТП, ні від МТСБ України, у зв`язку із чим вважає, що із МТСБ України на користь позивача належить стягнути 49000 грн. Відповідно до умов ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих становить 50 000 грн. Відповідно до ст. 12.1 цього ж Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, не може перевищувати 2 % від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну. Відтак, страхове відшкодування зменшується на суму франшизи, і таке, на думку позивача, повинне становити 49 000 грн. (50 000 2% * 50000). Решту матеріальної шкоди належить стягнути із ОСОБА_1 (79946,88-49000=23946,88 грн.).

Крім того вказував, що йому завдано моральну шкоду у розмірі 5000 грн., оскільки після пережитого він отримав моральні та фізичні страждання, які спричинили негативні зміні у житті, а саме негативні спогади, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі, переживання фізичних незручностей, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений і нестійкий настрій. Просив також стягнути понесені ним судові витрати, підтвердження яких долучено до матеріалів справи.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (Львівська обл., Яворівський район, с. Вороців) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_2 ІН НОМЕР_3 ) 23946,88 грн (двадцять три тисячі дев`ятсот сорок шість гривень вісімдесят вісім копійок) матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 (Львівська обл., Яворівський район, с. Вороців) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_2 ІН НОМЕР_3 ) 252 (двісті п`ятдесят дві) грн. судового збору та 2500 (дві тисячі п`ятсот ) грн витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі представник представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 покликається на те, щоправо потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, чи Моторно (транспортного) страхового бюро України в разі відсутності у особи винної у заподіянні шкоди полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності підстав, передбачених ст. 1194 ЦК України.

Вказує, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку потерпілого в разі заподіяння йому шкоди з вини особи, яка не має полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, спочатку звернутися до МТСБУ та (або) отримати від нього рішення про відмову у здійсненні регламентної виплати, а вже тільки після цього звертатися до суду.

Крім цього зазначає, що обов`язок із виплати страхового відшкодування позивачу в розмірі, передбаченому статтею 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладається на МТСБУ, оскільки власник транспортного засобу, яким було спричинено шкоду, не застрахував свою цивільно-правову відповідальність; позивачем доведено факт вчинення ДТП з вини водія, який не застрахував свою цивільну відповідальність та спричинення йому внаслідок цього ДТП матеріальної шкоди.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Моторне (транспортне) страхове бюро України і в цій частині ухвалити нове рішення щодо задоволення позовних вимог до Моторне (транспортне) страхове бюро України, а саме стягнути із Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь позивача- ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 49 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують, що саме він є співвласником пошкодженого автомобіля марки «Ореl Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_4 , і, як наслідок, він не являється належним позивачем, оскільки немає права на отримання відшкодування шкоди.

Вказує, що суд першої інстанції повинен був залучити третьою особою власника транспортного засобу марки «Ореl Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_4 , та встановити, чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси позивача, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення або відмову в задоволені позовних вимог.

Крім цього зазначає, що суд першої інстанції повинен був залучити третьою особою власника транспортного засобу марки «Ореl Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_4 , та встановити, чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси позивача, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення або відмову в задоволені позовних вимог.

Також покликається на те, що звіт про оцінку транспортного засобу лише попередній оціночний документів якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати (Аналогічна правова позиція застосована і в у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №910/9396/17).

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з постанови Залізничного районного суду м.Львова від 18 вересня 2018 року, ОСОБА_1 29 червня 2018 року о 12 год. 30 хв. у м.Львові на перехресті вул..Кульпарківська вул.Щирецька, керуючи автомобілем марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль «OPEL» реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_3 , чим порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України та притягнутий судом до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Згідно із ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відтак, суд першої інстанції правильно зазначив, що вина відповідача встановлена вироком суду, який є обов`язковим під час розгляду даної справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був співвласником автомобіля «OPEL Vectra» реєстраційний номер НОМЕР_5 (а.с.18). Дана обставина сторонами визналась та не заперечувалась.

Також з матеріалів справи вбачається, що в результаті вищезазначеної ДТП автомобілю марки «OPEL» реєстраційний номер НОМЕР_5 , завдано механічні пошкодження.

Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу №347/07-18 від 04 липня 2018 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» оцінювач ОСОБА_5 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «OPEL» реєстраційний номер НОМЕР_5 , в результаті його пошкодження при ДТП, становить 72946,88 грн., а фактична вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу склала 84 210,50грн.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 05 квітня 2019року звернувся із заявою про відшкодування шкоди до МТСБУ. Листом МТСБУ (а.с.9) позивача повідомлено про необхідність надати додаткові документи.

Як вбачається із заяви від 17.04.2019р. позивач повідомив МТСБУ про те, що не може надати для огляду автомобіль, оскільки такий відремонтовано та відчужено, та просив взяти до уваги Звіту про оцінку вартості матеріального збитку №347/07-18 від 04 липня 2018 року.

Згідно листа МТСБУ від 19 квітня 2019 року за №3.1-05/12637, позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування, відповідно до підпункту 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме підставою для відмови у здійснення страхового відшкодування є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з ст.21 Закону на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

При використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат).

Відповідно до пунктів 41.1, 41.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. За рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБУ при здійсненні регламентних виплат.

Згідно з п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Положеннями ст. 22 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій страхових випадків),визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в окремих випадках МТСБУ) виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не відбулось збереження транспортного засобу у такому стані, в якому знаходилося після ДТП.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з виконанням умов визначених у Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Пунктом 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

За пп. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні страхового відшкодування у випадку невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, не залежить від суб`єкта звернення, а є прямою вказівкою у Законі.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач порушив вимоги пункту 33.3. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не виконав обов`язку щодо збереження транспортного засобу у тому стані, який існував після дорожньо-транспортної пригоди. Зазначене призвело до неможливості аварійного комісара встановити розмір заподіяної шкоди, а тому в МТСБУ були відсутні правові підстави для відшкодування заподіяної шкоди.

З огляду на викладені обставини суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що у позові про стягнення з МТСБУ матеріальної шкоди у розмірі 49000грн. слід відмовити.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Положенням ч. 1 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

У відповідності до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року: розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки вина відповідача ОСОБА_1 у вчиненні ДТП підтверджена Постановою Залізничного районного суду м Львова від 18 вересня .2018р., то саме він несе відповідальність за шкоду, спричинену автомобілю позивача в результаті ДТП.

Вартість матеріальної шкоди позивач доводить Звітом про оцінку вартості матеріального збитку №347/07-18, відповідно до якого вартість матеріального збитку визначено у 72946,88 грн.

Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник відповідача ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів з приводу спростування висновку щодо вартості матеріального збитку № 347/07-18 від 04 липня 2018 р., при цьому суд першої інстанції роз`яснив відповідачам по справі право заявити клопотання про проведення експертизи чи рецензування висновку. Проте відповідачі по справі не заявляли такого клопотання.

Покликання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем оскільки ним не додано доказів, які підтверджують що саме він є співвласником пошкодженого автомобіля

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з ч. 2 ст. 1187ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Встановлено, що згідно доручення від 22 лютого 2018 року, яке міститься в матеріалах справи ОСОБА_6 передав на невизначений час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 автомобіль марки «Ореl Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_4 для користування ним на території Європейського Союзу, України, Молдови та будь-яких інших держав, а також для перетину кордону, в тому числі кордону України та Молодови (а.с. 154, 155).

Відтак, ОСОБА_3 , як законний користувач транспортного засобу має право на звернення із відповідним позовом до суду.

Відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає.

З врахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога в частині відшкодування майнової шкоди з ОСОБА_1 є підставною, доведеною, не спростованою відповідачем, а тому підлягає стягненню з ОСОБА_1 в розмірі 23946,88 грн.

Розглядаючи вимогу позивача стосовно заподіяної моральної шкоди в розмірі 5000 грн, суд виходить з наступного.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Як роз`яснено у п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

З урахуванням ст.ст.23, 1167 ЦК України, роз`яснень, які містяться у п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами), суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань з боку відповідача.

Враховуючи, що вимоги позивача ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, не знайшли підтвердження у матеріалах справи, тому такі обґрунтовано залишено судом без задоволення.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Левик Я.А.

Приколота Т.І.