Справа № 642/2110/20
Провадження 4с/642/18/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Вікторова В.В.

за участю секретаря Варук С.В.

заявника ОСОБА_1

представника заявника адвоката Прядко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравець Вадима Валентиновича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації, -

В с т а н о в и в:

22 квітня 2020 року представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Прядко О.О. звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравець Вадима Валентиновича, в якій просить визнати причини пропуску строку оскарження постанови приватного виконавця від 19.09.2019 про арешт майна боржника поважними і відкрити провадження. Скаргу задовольнити. Визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника № 36147388 від 19.09.2019 та визнати протиправними дії приватного виконавця Кравця В.В. щодо передачі на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 без отримання дозволу органу опіки та піклування та без врахування погодженої сторонами вартості квартири.

В обгрунтування поданої скарги посилається на те, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В.В. перебувають матеріали провадження № 60110384. Вказане виконавче провадження відкрите на підставі виконавчого листа № 642/3377/17, виданого 11.04.2018 Ленінським районним судом м. Харкова. 19.09.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем В.В. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , яка останньому не надсилалась та про її існування він дізнався 14.04.2020 із інформаційного сайту ДП «Сетам». Також з вказаного інформаційного сайту він дізнався, що квартира, яка йому належить на праві приватної власності і де зареєстрована його родина, виставлена на продаж приватним виконавцем Кравцем В.В., а аукціон призначений на 21.04.2020. Вартість квартири зазначена у розмірі 240 000 гривень.

ОСОБА_1 вважає, що проведення виконавчих дій відбувалось із порушенням ЗУ «Про виконавче провадження», а постанова приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В.В. від 19.09.2019 про арешт нерухомого майна боржника ОСОБА_1 є незаконною, порушує права боржника і тому підлягає скасуванню, оскільки проведення виконавчих дій має здійснюватись за місцем знаходження боржника. На даний час боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . На час відкриття виконавчого провадження він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва не має права здійснювати виконавчі дії за межами свого виконавчого округу. По-друге, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня дитина. В разі примусового виселення його родини із вищевказаного житла його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 втратить єдине житло і стане безпритульним. По-третє, проведення оцінки відбувалось без його участі, сума оцінки із ним не погоджувалась, вартість квартири за якої вона виставлена на торги не відповідає її ринковій ціні.

Ухвалою суду від 27 квітня 2020 року ОСОБА_1 поновлено строк на подання скарги та відкрито провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішеня приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравець Вадима Валентиновича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації (а.с. 33-34, т. 1).

Разом з позовом представник заявника надав заяву, у якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення в рамках виконавчого провадження № 60110384 стягнення за виконавчим листом, виданим 11.04.2018 Ленінським районним судом м. Харкова у справі № 642/3377/17 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу до розгляду скарги на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В.В. по суті.

Ухвалою суду від 27 квітня 2020 року задоволено заяву представника заявника адвоката Прядко О.О. про вжиття заходів забезпечення позову та зупинено в рамках виконавчого провадження № 60110384 стягнення за виконавчим листом, виданим 11.04.2018 Ленінським районним судом м. Харкова у справі № 642/3377/17 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу до розгляду скарги на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В.В. до розгляду скарги по суті (а.с. 35-36, т. 1).

25 травня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кравець В.В. надав суду відзив на скаргу, у якому просив скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що арешт на майно боржника було накладено в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (а.с. 1-9, т. 2).

24 червня 2020 року представник заявника адвокат Прядко О.О. надав відповідь на відзив (а.с. 71-74, т. 2).

26 червня 2020 року представник заявника адвокат Прядко О.О. надав суду заяву про зміну предмету скарги на дії державного виконавця (а.с. 117-118, т. 2).

10 листопада 2020 року до суду від представника ОСОБА_1 , діючого за довіреністю ОСОБА_4 , надійшла заява про залишення скарги без розгляду (а.с. 143-144, т. 2).

У судовому засіданні 03 грудня 2020 року заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Прядко О.О. відмовилися від заяви про залишення скарги без розгляду та наполягали на розгляді скарги по суті, у зв`язку з чим суд протокольно прийняв відмову від заяви та ухвалив розглядати скаргу по суті.

Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року у задоволенні заяви представника заявника адвоката Прядко О.О. відмовлено (а.с. 150, т. 2).

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Прядко О.О. підтримали скаргу та просили задовольнити її у повному обсязі.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кравець В.В. до судового засідання 03.12.2020 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений був належним чином. Свої доводи виклав у відзиві.

Заінтересовані особи: ОСОБА_2 та представник Служби у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації також не з`явилися до судового засідання. Про дату, час та місце розгляду скарги повідомлені були належним чином. Причини неявки суду не відомі (а.с. 146, 147, т. 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, вислухавши пояснення заявника та його представника, дослідивши матеріали скарги, вважає що у задоволенні скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

11 квітня 2018 року Ленінським районним судом м. Харкова виданий виконавчий лист № 642/3377/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 8 850 000 грн. (а.с. 13, 15, т. 2).

На підставі зазначеного виконавчого листа та заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2019 приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кравець В.В. відкрив виконавче провадження № 60110384, про що постановлено постанову (а.с. 11-12, т. 2).

19 вересня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем В.В. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 (а.с. 27-28, т. 2).

Суд не приймає доводи заявника стосовно незаконності проведення виконавчих дій за межами виконавчого округу за наступних підстав.

19.09.2019 представником стягувача подана заява про відкриття виконавчого провадження за реєстраційним номером 512, в якому останній просив відкрити виконавче провадження за місцем знаходження майна - коштів боржника, а саме: р/р НОМЕР_1 МФО 305299; р/р НОМЕР_2 МФО 305299 (копії додаються). Вказані рахунки відкриті в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Код за ), який знаходиться за адресою м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д (а.с. 1, т. 2, а.с. 56-57, т. 1).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувана про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону в заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

В ч. 6 ст. 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» зазначено, що виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Як передбачено в ч. 2 ст. 24 Закону приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Тобто Закон не зазначає поділу майна на види, що надає можливість визначити місце виконання рішення за місцезнаходженням будь-якого майна боржника.

В ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України зазначається, що під майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст.177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і не матеріальні блага. Отже, враховуючи зміст ст. ст. 177, 190 Цивільного кодексу України гроші є різновидом майна.

У ч. 3.1 ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Відповідно до ч. 7.1, 7.1.4, 7.1.5 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачається, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладають клієнти з банками, які їх обслуговують. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється шляхом їх внесення у готівковій формі, а також шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Тобто, враховуючи все наведене вище, необхідно дійти висновку, що приватний виконавець приймає виконавчі документи за місцезнаходженням грошових коштів боржника, у тому числі, коштів, що знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах. Таку ж позицію висловило Міністерство юстиції України в листі-роз`ясненні № 23123/16620-33-18/20.5.1 від 11.06.2018.

Крім того, 10 вересня 2018 року Верховний Суд розглянув аналогічну справу №905/3542/15, в якій встановив, що дії приватного виконавця, який здійснює примусове виконання рішень у виконавчому окрузі міста Києва, з відкриття виконавчого провадження шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та подальші виконавчі дії з винесенням постанови про арешт коштів на всіх рахунках боржника - Відповідача, відкритих в інших банках не суперечать наведеним нормам законодавства, а тому суд відхиляє протилежні доводи скаржника. Таку ж позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 21.10.2019 року в справі № 910/7534/18.

Враховуючи наведене вище та дані, вказані в заяві, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва 19.09.2019 року було абсолютно законно прийняті до виконання виконавчі листи та відкрито виконавчі провадження № 60110691 та № 60110384, про що винесено відповідні постанови.

Крім того, Пункт 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень доповнено новим абзацом одинадцятим згідно з Наказом Міністерства юстиції № 3940/5 від 09.12.2019, яким ще раз підтверджено право державного (приватного) виконавця відкривати виконавче провадження за місцезнаходженням майна боржника грошових коштів на рахунках в банках або інших фінансових установах), що знаходиться на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Щодо необгрунтованого посилання заявника про порушення приватним виконавцем прав неповнолітньої дитини на єдине житло, суд виходить з наступного.

Відповідно до Довідки про реєстрацію у квартирі в смт. Новопокровка, Чугуївського району смт Новопокровка, Чугуївський р-н, Харківська обл. дійсно зареєстровано 4 особи, в тому числі ОСОБА_3 2006 року народження (а.с. 18, т. 1).

Однак, твердження ОСОБА_1 про те, що це єдине житло, в разі реалізації якого, дитина стане безпритульною не відповідає дійсності, оскільки перевіркою відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_6 дружина заявника, мати неповнолітнього (відомості з довідки про реєстрацію) є співвласником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та єдиним власником земельної ділянки Кадастровий номер: :00:003:0192 Площа (га): 0.163.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (стаття 18 Закону України Про охорону дитинства'' від 26.04.2001 № 2402-III).

Щодо необгрунтованого посилання заявника про неотримання приватним виконавцем дозволу органів опіки і піклування, суд виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.08.2017 по справі № 642/3377/17, на підставі якого видано 11.04.2018 виконавчий лист, який в свою чергу перебуває на виконанні у приватного виконавця Кравця В.В., повернення боргу ОСОБА_1 гарантував своїм майном та майном підприємств, а саме квартирою за адресою АДРЕСА_1 , автомобілем Nissan X-Trail 2008 р.в, а також майном підприємств.

З огляду на викладене, необхідно дійти висновку, що Боржник під час укладання правочину не міг не розуміти наслідки невиконання взятих на себе зобов`язань.

Крім того, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404- VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404- VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У свою чергу порядок звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна фізичної особи визначено ст. 50 Закону № 1404-VIII.

Так, частинами першою та другою цієї статті передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом (частина третя статті 50 Закону № 1404- VIII).

Відповідно до ч. 4 ст. 50 Закону № 1404-VIII після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Закону № 1404-VIII реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Так, приватним виконавцем в ході примусового виконання вказаного вище судового рішення було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.09.2019 з метою встановлення переліку осіб, які мають зареєстроване право користування вказаним нерухомим майном (а.с. 54-56, т. 1).

З вказаної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що інформація щодо користувачів відсутня.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпо 1 ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право па користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 Цивільного кодексу України).

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III).

В силу положень ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю також складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Таким чином, сервітутні правовідносини виникають в силу закону за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі У країни право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в Інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даних сервітутних правовідносин є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім`ї.

При цьому необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства і виключно за наявності цих двох умов у сукупності у членів сім`ї власника виникає право обмеженого користування житлом.

Щодо посилання заявника на те, що його звернення до суду з даною скаргою обумовлено протиправними, на його думку, діями відповідача, що виявились у передачі на реалізацію майна, право на користування яким має малолітня дитина, без отримання дозволу органів опіки та піклування, суд зазначає наступне.

Так, встановлено, що в якості доказу користування малолітньою дитиною вказаним вище житловим приміщенням заявником надано суду копію довідки про зареєстроване місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 від 30.05.2017 № 102, затвердженою печатною ДП «Новопокровський Хлібокомбінат».

В свою чергу реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (пункт 3 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабміну № 207 від 02.03.2016).

Крім того, з огляду на те, що зняття з реєстрації здійснюється протягом одного дня. Довідка видана більш ніж три роки тому не може бути належним та допустим доказом, що підтверджує реєстрацію малолітньої особи на момент передачі майна на реалізацію.

Разом із зазначеним вище, відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від і 1.12.2003 № 1382- IV реєстрація місця проживання особи здійснюється з метою ведення з цією особою офіційного листування та вручення офіційної кореспонденції та жодним чином не призводить до виникнення, права користування вказаним нерухомим майном.

Жодних документальних свідоцтв, які б свідчили про державну реєстрацію права дитини, на користування житловим приміщенням, заявку на реалізацію якого сформовано відповідачем в рамках виконавчого провадження № 60110384, або підтверджували факт спільного проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства, позивачем суду не надано.

Крім того, як зазначалось вище заявник гарантував повернення боргу, зокрема, квартирою за адресою АДРЕСА_3 і саме під час вчинення цього правочину необхідний був дозвіл органів опіки і піклування, а не на стадії виконання судового рішення, оскільки положення ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачають обов`язковість отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування виключно на укладання правочинів стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти.

У даному ж випадку має місце реалізація арештованого майна з прилюдних торгів у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання рішення суду.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Шостого Апеляційного адміністративного суду від 15.05.2019 справа № 320/793/19 .

З огляду на викладене, з урахуванням того, що мати малолітньої дитини, серед іншого, володіє іншим нерухомим майном, відсутності зареєстрованого права користування, а також відсутності достовірних відомостей про проживання (реєстрацію) малолітньої дитини у квартирі, що передана приватним виконавцем на реалізацію, станом на момент звернення до суду зі скаргою, довідка надана заявником датована 2017 роком не може бути належним та допустимим доказом в розумінні ЦПК з огляду на вищевикладене.

Щодо необгрунтованого посилання заявника про незаконність проведення оцінки нерухомого майна приватним виконавцем, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України „Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання тішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 57 Закону для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Експерт або спеціаліст зобов`язаний надати письмовий висновок, а суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання - письмовий звіт з питань, що містяться в постанові, протягом 15 робочих днів з дня ознайомлення з постановою виконавця. Цей строк може бути продовжений до 30 робочих днів за погодженням з виконавцем. Експерт або спеціаліст зобов`язаний надавати усні рекомендації щодо дій, які виконуються в його присутності.

Порядок визначення вартості майна, яке підлягає оцінці в процесі виконавчого провадження, з метою задоволення вимог стягувача, передбачений статтею 57 Закону України „Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 57 Закону визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна (матеріали виконавчого провадження містять заяву представника стягувана про те, що ним не досягнуто згоди з боржником щодо вартості майна), виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна.

У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.

Так, на виконання зазначених приписів приватним виконавцем 17.01.2020 винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні (а.с. 47-48, т. 2).

Вказана постанова отримана Боржником, що підтверджується зворотнім повідомленням Укрпошти (а.с. 49-52, т. 2).

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної цільності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших об`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Частиною першою статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

За змістом статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

У поданій скарзі представником заявника зазначено, що оцінка відбувалась без його участі, сума оцінки із ним не погоджувалась, вартість квартири не відповідає її ринковій ціні.

Однак, аналізуючи викладене необхідно дійти висновку, що чинним Законодавством не передбачено обов`язку проведення оцінки за участю Боржника, погодження з ним вартості.

Крім того, заперечення щодо вартості майна на адресу приватного виконавця не надходили.

В свою чергу, належних та допустимих доказів про неналежність оцінки скаржником не надано.

Крім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження №12-18гс18) зроблено висновок, що «чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів».

Вказаний висновок узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року у справі №826/6706/18.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Щодо необгрунтованого посилання заявника про незаконність дій примусового характеру, вчинених приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 60110384.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Враховуючи вимогу Закону, приватним виконавцем Кравцем В.В. під час відкриття виконавчого провадження винесена постанова про арешт майна боржника від 19.09.2019 року № 6110384, яка за вих. № 1553, і направлена боржнику до відома, що підтверджується даними журналу вихідної кореспонденції (а.с. 20-21, 22-28, т. 2).

Крім того, враховуючи ч. 1 ст. 48 Закону з метою примусової реалізації, 24.12.2019 приватним виконавцем було проведено опис та накладено арешт на виявлене майно, а саме 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею лоджею 69,9 кв.м. та 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею лоджею 69 кв.м., про що були винесені відповідні постанови про опис та арешт майна. Під час проведення опису боржник був відсутній, про що було зазначено у постановах про опис та арешт майна, і складено відповідний акт, тому опис проводився на основі зовнішнього огляду та даних технічної документації квартири. Після винесення такої постанови, її було направлено боржнику враховуючи вимоги ст. 28 Закону, що підтверджується записами в журналі вихідної кореспонденції приватного виконавця Кравця В.В. (а.с. 30-52, т. 2).

Отже, враховуючи все вищенаведене, арешт на майно боржника було накладено, в порядку, передбаченому Законом та з метою виконання вимог цього Закону.

На підставі викладеного, суд вважає необгрунтованою скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В.В. щодо накладення арешту на нерухоме майно у виконавчому провадженні № 60110384, визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника № 36147388 від 19.09.2019 та визнання протиправними дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 без отримання дозволу органу опіки та піклування та без врахування погодженої сторонами вартості квартири, у зв`язку з чим у задоволенні скарги необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно ч. 9 та ч. 10 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

На підставі викладеного, вжиті заходи забезпечення позову ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2020 року суд скасовує.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

П о с т а н о в и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравець Вадима Валентиновича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2020 року та скасувати зупинення в рамках виконавчого провадження № 60110384 стягнення за виконавчим листом, виданим 11.04.2018 Ленінським районним судом м. Харкова у справі № 642/3377/17 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу до розгляду скарги по суті на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В.В.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 09 грудня 2020 року.

Суддя В.В. Вікторов