Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Л. М. ,

при секретарі - Вангородська О. С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся Перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури з вказаним позовом, мотивуючи тим, що ГУ Держгеокадастру у Київській області передало у власність ОСОБА_1 земельну ділянку водного фонду, тому посилаючись на порушення відповідачем ст.ст.84,149 Земельного кодексу України просив суд визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 20.02.2014 р. № КИ/:03:024/00013554, яким надано у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0046, яка розташована в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області та витребувати на користь Держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0046, яка розташована в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Ухвалою судді від 23 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі.

05 грудня 2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області Черемних М.М. в якому він вказує на те, що висновок позивача про віднесенні земельної ділянки наданої ОСОБА_1 до земель водного фонду є передчасним. Всупереч ст.87 Водного кодексу України проект землеустрою по встановленню прибережної захисної смуги р.Рось не був розроблений, відтак відсутні підстави для висновку, що передана ОСОБА_1 земельна ділянка відноситься до земель водного фонду. Крім того, представник відповідача зазначає про пропуск прокурором строків позовної давності.

У відповіді на відзив позивач вказує на те, що представник відповідача не спростував доводів викладених у позовній заяві, доказів правомірності прийнятого рішення щодо передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_1 не надав, тому вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вілповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась в установленому процесуальним законом порядку, із заявами чи клопотаннями до суду не зверталась.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Київській області від 20.02.2014 року № КИ/:03:024/00013554 «Про затвердження документації та надання земельної ділянки у власність» у приватну власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва надано земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0046 за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Відомості про право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04, що підтверджується інформаційною довідкою № 181512732 від 18.09.2019 року.

28.09.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.366 КК України за фактом службового підроблення органами виконавчої влади, місцевого самоврядування документів, що стало підставою для передачі земельних ділянок водного фонду у власність.

Відповідно до листа регіонального офісу водних ресурсів річки Рось Державного агентства водних ресурсів України №282/02.1 від 03.12.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером :03:024:0046 розміщена на правому березі Верхнього білоцерківського водосховища річки Рось в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району. Вона знаходиться на відстані 30,0 - 90,0 м від урізу води. Зважаючи на той факт, що кривизна схилів у місці її розташування перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється - 100 м. Тому, зазначена земельні ділянка частково потрапляє у межі прибережної захисної смуги.

Згідно листа Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України №375/01 від 24.06.2019 року, земельна ділянка з кадастровим номером :03:024:0046 відноситься до земель водного фонду.

Позивач вважає, що передавши спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_1 відповідач діяв всупереч вимог ст.ст.84,149 Земельного кодексу України, тоді як сам відповідач не вбачає порушення закону у відведенні зазначеної земельної ділянки у власність.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.99, передбачено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

З огляду на вказані правові норми, заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури є належним позивачем у справі.

Відповідно до ч.1 ст.2 Земельного кодексу України (далі ЗК України), земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

За змістом ч.ч.1,2 ст.58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті:

а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами;

б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами;

в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них;

г) береговими смугами водних шляхів;

ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Як передбачено у ч.ч.1,2 ст. 60 ЗК України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:024:0046 розміщена на правому березі Верхнього білоцерківського водосховища річки Рось в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району. Зважаючи на той факт, що кривизна схилів у місці її розташування перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється - 100 м. Тому, зазначена земельні ділянка частково потрапляє у межі прибережної захисної смуги, про що зазначено у листі регіонального офісу водних ресурсів річки Рось Державного агентства водних ресурсів України №282/02.1 від 03.12.2018 року.

Відповідно до ст.88 Водного кодексу України, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів;

для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів;

для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи встановлені обставини та наведені вимоги закону, суд вважає безпідставними доводи відповідача про передчасність висновків прокурора про віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду. Сам факт відсутності проектної документації прибережної захисної смуги р.Рось не виключає земельну ділянку з кадастровим номером :03:024:0046 із цієї прибережної смуги, як і не надавав право Головному управлінню Держземагенству у Київській області розпоряджатися нею.

Відповідно до ст.84 ЗК України, право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.122 ЗК України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

В даному випадку, розпорядником вказаної категорії земель є Київська обласна державна адміністрація, а не Головне управління Держземагенства (Держегокадастру) у Київській області.

Відповідно до приписів ст.ст.22,23 ЗК України, громадянам для ведення індивідуального садівництва повинні надаватися виключно землі сільскогосподарського призначення, а не водного фонду.

Органи державної влади, рівно як і органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями передавати у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва.

Вказані правові висновки висловлені ВСУ у справі №6-81цс14 від 02.07.2014 року.

Встановлені обставини підтверджують доводи прокурора, що Головне управління Держземагенства у Київській області незаконно розпорядилось землями водного фонду площею 0,12 га. на користь ОСОБА_1 ..

Щодо доводів представника позивача про пропуск прокурором строків позовної давності, суд вказує на таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку прокурор довідався про порушення Головним управлінням Держземагенства у Київській області положень земельного та водного законодавства з листа регіонального офісу водних ресурсів річки Рось від 03.12.2018 №282/02.1, листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 03.04.2019 №17-08/727, листа Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України від 24.06.2019 №375/01 з графічними матеріалами, відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд вважає, що прокурор звернувся до суду в межах строків позовної давності.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки прокурор належними та допустимими доказами довів заявлені позовні вимоги, а відповідач доводи прокурора не спростував, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідачів на користь позивача підлягають витрати на сплату судового збору у розмірі 3 842,00 грн., тобто по 1921,00 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 58,60,88,122 ЗК України, ст.88 Водного кодексу України, ст.ст. 317,319,321,330,387,388 Цивільного кодексу України, ст.ст.12, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 20.02.2014 р. № КИ/:03:024/00013554, яким надано у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0046, яка розташована в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Витребувати на користь Держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0046, яка розташована в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області, на користь прокуратури Київської області, витрати на сплату судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь прокуратури Київської області, витрати на сплату судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд.

Повне рішення складено 04.02.2020 р.

СуддяЛ. М. Кошель