Дата документу 23.10.2020 Справа № 2-3463/10
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 2-3463/10 Головуючий у 1 інстанції Нікітенко Н.П.
Провадження №22ц/807/2322/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Онищенка Е.А.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2010 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2010 року ПАТ «МетаБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що 08 листопада 2007 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є ПАТ «МетаБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 23А.

Відповідачу було надано кредит у сумі 7820 грн. на споживчі цілі придбання товарів тривалого використання, на термін до 08 листопада 2010 року включно зі сплатою 16% річних, а також щомісячною сплатою комісії за управління кредитом у розмірі 132,94 грн.

Кредит було надано шляхом зарахування коштів на рахунок відповідача, що підтверджується меморіальним ордером.

Свої зобов`язання за Кредитним договором ОСОБА_3 не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 05 лютого 2010 року дорівнює 17722,64 грн., та складається з: прострочене тіло кредиту 6362,77 грн.; прострочена заборгованість за процентами 383,25 грн.; несплачена пеня 8286,54 грн.; несплачений штраф 430,10 грн.

Посилаючись на наведене, ПАТ «МетаБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_3 на їх користь заборгованість за кредитним договором № 23А від 08 листопада 2007 року у розмірі 17722,64 грн., 178 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору та 120 грн. сплачених послуг з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2010 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «МетаБанк» заборгованість у розмірі 17722,64 грн., держмито у розмірі 178 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та обов`язку виконання взятих на себе зобов`язань.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2010 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2010 року та відмовити у задоволенні позову ПАТ «МетаБанк».

В обґрунтування апеляційної скарги. ОСОБА_3 зазначає, що кредитний договір в редакції наданої суду, вона не підписувала. Другий екземпляр договору на цей час в неї не зберігся. Також, в апеляційній скарзі скаржниця зазначає норми права, які регулюють позовну давність та наслідки її пропуску.

У відзиві на апеляційну скаргу, ПАТ «МетаБанк» зазначають, що під час розгляду справи, судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані обставини справи, натомість доводи апеляційної скарги не підтверджені жодними доказами. Просять заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2010 року залишити без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції під час дії цивільно-процесуального кодексу у редакції від 18.03.2004р. Проте 15.12.2017р. набув чинності ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017р., яким до нього внесені зміни, тому в ході апеляційного розгляду слід перевіряти дотримання судом першої інстанції вимог ЦПК України в ред. від 18.03.2004р., а здійснювати апеляційний розгляд справи та ухвалювати судове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги слід за положеннями цивільно-процесуального кодексу у новій редакції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що 08 листопада 2007 року між Акціонерним банком «Металург», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 23А.

За умовами Договору Банк надав Позичальнику кредит на споживчі цілі придбання товарів тривалого використання в сумі 7820 грн. на строк 36 місяців, шляхом зарахування коштів на рахунок Позичальника, відкритий в Банку, № НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування за ставкою 16% річних, а також щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 132,94 грн. (а.с. 3-5).

З копії меморіального ордеру, вбачається, що 08 листопада 2007 року було здійснено перерахування кредитних коштів згідно кредитного договору у розмірі 7820 грн. (а.с. 7, зворот).

З копії статуту ПАТ «МетаБанк» вбачається, що позивач є правонаступником всіх прав, обов`язків та зобов`язань ВАТ «МетаБанк», створеного в результаті реорганізації Акціонерного банку «Металург» (а.с. 14).

З розрахунку заборгованості по кредиту, відсоткам, пені за кредитним договором № 23А від 08 листопада 2011 року на ім`я ОСОБА_4 станом на 05 лютого 2010 року становить: 17722,64 грн., та складається з: прострочене тіло кредиту 6362,77 грн.; прострочена заборгованість за процентами 383,25 грн.; несплачена пеня 8286,54 грн.; несплачений штраф 430,10 грн. (а.с. 11).

З повідомлення, направленого на адресу ОСОБА_3 , яке вона отримала 11 листопада 2008 року, вбачається, що її було повідомлено про наявність заборгованості за вищевказаним кредитним договором, та про те, що Банком у відповідності до п. 3.1 Кредитного договору прийнято рішення про дострокове стягнення з неї заборгованості. Запропоновано сплатити заборгованість у строк до 17 листопада 2008 року (а.с. 17).

ОСОБА_3 після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 47)

Відповідно до статті 1054 ЦК України (тут і далі - в редакції на час виникнення спірних правовідносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Встановивши, що зобов`язання щодо повернення суми кредиту за кредитним договором не виконано, суд першої інстанції, відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості за цим договором з ОСОБА_3 .

Доводів щодо неправильного розрахунку та розміру заборгованості в апеляційній скарзі не міститься.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_6 не підписувала кредитний договір в редакції, яка міститься в матеріалах справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія кредитного договору № 23А від 08 листопада 2007 року, укладеним між Акціонерним банком «Металург», та ОСОБА_3 . Договір підписано сторонами (а.с. 5).

Будь-яких доказів на спростування вищезазначеного в матеріалах справи не міститься, клопотань про призначення експертизи скаржницею не заявлялось, а отже, доводи в цій частині є неприйнятними, оскільки в силу приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на статті ЦК України, які регулюють інститут позовної давності, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_2 , окрім цитування зазначених статей не наведено будь-яких відомостей щодо його початку, перебігу та спливу.

Разом з тим, враховуючи практику Європейського суду, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації», в якому зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Встановлено, що сторони уклали кредитний договір 08 листопада 2007 року, строком на 36 місяців, тобто до 08 листопада 2010 року включно.

Пунктом 3.1. Договору, сторони узгодили, що Банк має право прийняти рішення про дострокове погашення Позичальником кредиту (частини кредиту) та достроково стягнути суму кредиту (частину кредиту), відсотків та інших платежів за цим договором. Про прийняте рішення Банк повідомляє Позичальника у письмовій формі із зазначенням причин та строків погашення Позичальником кредиту, сплати відсотків за кредитом та інших платежів.

Так, Верховний Суд України у постановах від 21 січня 2015 року (№ 6-190цс14) та від 27 січня 2016 року (№ 6-990цс15) висловив правову позицію про те, що, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Таким чином, з урахуванням наявного в матеріалах справи повідомлення про дострокове стягнення, яким строк погашення заборгованості ОСОБА_3 встановлено до 17 листопада 2008 року, а отже, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання.

Разом з тим, враховуючи, що з позовом до суду ПАТ «МетаБанк» звернулось у квітня 2010 року, тобто в межах трьох років, строк позовної давності позивачем не пропущено.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2010 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: