ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року м. Херсон

Номер справи: 766/25450/19

Номер провадження: 22-ц/819/1509/20

Номер провадження: 22-ц/819/1595/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Семиженка Г.В.,

секретар Плохотніченко А.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник адвокат Шевченко Антон Сергійович,

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Шевченка Антона Сергійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року та на додаткове рішення цього ж суду від 01 жовтня 2020 року, ухвалених під головуванням судді Ус О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про стягнення заборгованості по заробітній платі, сум належних при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що він за укладеним 09.08.2018 року контрактом за №754 обіймав посаду тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора АТ "Херсонська ТЕЦ", з якої звільнений відповідно до наказу №401-к від 06.09.2019 р. за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та п. 7.3.2 Контракту. Разом з цим, в порушення приписів ст.116 КЗпП України остаточний розрахунок в день звільнення з ним проведено не було, крім того не було письмово повідомлено про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. При звільненні, йому, як в.о. керівника підприємства було відомо про фінансовий стан роботодавця та відсутність обігових коштів, проте він розраховував, що з початком опалювального сезону, проведенням розрахунків споживачів за спожиту теплову енергію, підприємство набуде грошових коштів для виплат. З метою забезпечення життєдіяльності власної родини, він був вимушений позичати грошові кошти, очікуючи розрахунку в розумні строки. Разом з цим, станом на кінець грудня 2019 року в жодній частині заборгованість не була погашена. Крім самого факту позичання у родичів та друзів, що само собою принизливо, він не мав та станом на день звернення до суду з позовом не має можливості виконання взятих на себе зобов`язань, що додатково впливає на його репутацію. Крім цього, у зв`язку з роботою в АТ "Херсонська ТЕЦ" його неодноразово викликають на допити в якості свідка у м. Херсон, на які він не має можливості з`явитися з огляду на відсутність коштів на дорогу, що зумовлює значні хвилювання щодо його відповідальності за неявку за викликом слідчого, та можливим звинуваченням його у вчиненні якихось правопорушень лише через те, що він не мав можливості надати власні пояснення та висловити свою точку зору. Посилаючись на наведене, з уточненнями, остаточно просив стягнути з АТ "Херсонська теплоелектроцентраль" на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 748770,48 грн, 10000 грн завданої моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року позов задоволено частково. З урахуванням ухвали про виправлення описки від 04 вересня 2020 року, стягнуто з АТ "Херсонська теплоелектроцентраль" на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 вересня 2019 року по 15 січня 2020 року в розмірі 49720,50 грн, моральну шкоду в розмірі 1000 грн, а разом 50720,50 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Додатковим рішенням Херсонського міського суду від 01 жовтня 2020 року стягнуто з АТ "Херсонська теплоелектроцентраль" на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 819,17 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу заробітної плати у день звільнення, а тому наявні підстави для покладення на відповідача відповідальності у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зазначеними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню.

Частково задовольняючи вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з принципу пропорційності задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду адвокат Шевченко А.С., який діє від імені ОСОБА_1 ,подав апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі та дійшов помилкового висновку про застосування принципу співмірності та зменшення суми, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Також ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, в якій він, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким стягнути понесені витрати у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції здійснив невірний розрахунок суми компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивача, внаслідок чого невірно визначено і суму на відшкодування витрат на правову допомогу.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

В письмових відзивах, які надійшли на адресу суду, представник АТ «Херсонська ТЕЦ» просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення суду та додаткове рішення, як законні та обгрунтовані без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

З 19.10.2018 року ОСОБА_1 працював на посаді тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» на умовах укладеного з ним Контракту № 754 від 09.08.2018 року.

ОСОБА_1 звільнений 06.09.2019 року із займаної посади за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України та згідно ст.7 п.7.3.2 Контракту № 754 від 09.08.2018 року.

У день звільнення з ОСОБА_1 не було здійснено повного розрахунку, заборгованість по заробітній платі складала 689102,95 грн.

Заборгованість з заробітної плати в загальному розмірі 689102,95 грн. перерахована ОСОБА_1 на картковий рахунок 15.01.2020 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2020 року в справі № 462/2160/18.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності розміру заборгованості відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 50720,50 грн. врахувавши при цьому пояснення щодо фінансового стану підприємства та те, що заборгованість утворилася під час роботи позивача тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Аргументи про помилковість висновку суду про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, спростовуються викладеними мотивами та не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині. Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно помилковості застосування правових висновків Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції, що обставини даної справи є суттєво відмінними від обставин, встановлених при розгляді справи Верховним Судом, оскільки Верховний Суд при розгляді вказаної справи, а також інших аналогічних справ акцентував увагу на компенсаторному характеру при застосуванні ст.117 КЗпП, тобто коли суд, визначаючи розмір відшкодування, передбачений ст.117 КЗпП, повинен враховувати справедливий та розумний баланс між інтересами працівника і роботодавця і такий розмір буде достатнім, якщо він відновить майнову сферу працівника, а не буде вочевидь направленим на його збагачення.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про неспівмірність стягнутих судом судових витрат, оскільки суд першої інстанції при їх визначенні дотримався вимог ст.141 ЦПК України, зокрема, покладення їх на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, їх обґрунтованості та пропорційності по відношенню до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині та додаткове рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для їх скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги адвоката Шевченка Антона Сергійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Г.В. Семиженко