Справа № 159/3654/20
Провадження № 2/159/955/20
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого - судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у спрощеному провадженні в місті Ковелі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 12 липня 2019 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до якого відповідач взяла у позивача в борг грошові кошти в сумі 1200 доларів США, що еквівалентно 30864 грн., зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 4% на місяць та зобов`язалась повернути зазначені кошти в строк до 12 січня 2020 року. У встановлений строк відповідач борг не повернула. Позивач просила стягнути з відповідача борг в сумі 30864 грн., відсотки за користування коштами в розмірі 4% в сумі 14814,72 грн. та судові витрати у справі.

Заперечення відповідача.

Відповідач позов не визнала. Зазначила, що ніяких грошей у позивача в борг не брала і взагалі з нею не знайома, в м. Ковелі, де нібито укладений договір позики, ніколи не була. Договір позики і розписка є підробленими. Пояснила, що в різних судах України (Мелітопольському міськрайонному суді Запорізької області, Новоград-Сіверському районному суді Чернігівської області, Новоград-Волинському міськрайонному суді Житомирської області, Енергодарському міському суді Запорізької області) знаходяться аналогічні справи з однаковими позовними заявами. Просила в задоволенні позову відмовити з мотивів його абсолютної безпідставності.

Мотивувальна частина рішення.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) роз`яснено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК:

«1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

У відзиві на позов відповідач навела обставини, на які позивач не міг не відреагувати у відповіді на відзив, якщо він добросовісна людина, а не шахрай, як про те стверджує відповідач.

Зокрема, відповідач надала копії звернень різних осіб з позовами до неї по всій території України, причому ці звернення є однотипними, що неможливо в дійсності.

Ці обставини вимагали пояснень позивача, однак позивач не лише їх не надав, а взагалі надіслані йому судом документи повернулись не врученими, хоча суд направляв їх на адресу позивача, зазначену у позовній заяві.

У такій ситуації, коли є підстави про застосування щодо відповідача шахрайської схеми, неможливо покладати на неї обов`язок доводити, що договір позики підписаний не нею і розписка написана не нею, оскільки таке доведення може коштувати їй значних сум судових витрат, на проведення почеркознавчої експертизи зокрема, які ніколи не будуть їй відшкодовані, оскільки вона, можливо, має справу з шахраями.

Тому, у цій справі саме позивач зобов`язаний довести, що договір позики підписаний відповідачем і розписка написана нею.

Відповідач заперечила у відзиві на позов, що договір позики підписаний нею і розписка написана нею. Позивач мав, у зв`язку з цим і обставинами, викладеними вище, спростувати це твердження відповідача і надати з цього приводу докази.

Таких доказів позивач не надав, час на подання доказів сторонами вичерпаний, позивач ту обставину, що договір позики підписаний відповідачем і розписка написана нею, не довів.

Без такого доведення в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.1046, ч.2 ст.1047, ч.1, ч.2 ст.207, ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий:С. Л. Панасюк