№ 2-4779/11
провадження 2/201/4/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 і орган опіки та піклування Жовтневої районної в місті Дніпрі ради про визнання права власності, встановлення фактів, що мають юридичне значення, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 і ОСОБА_4 про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , треті особи управління-служба в справах дітей Жовтневої районної в місті Дніпрі ради і Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , третя особи ОСОБА_5 і Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності і за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_4 і орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтневої районної в місті Дніпрі ради про визнання права постійного користування і визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 березня 2010 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності, встановлення фактів, що мають юридичне значення, ОСОБА_4 звернулася зі своїм позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_5 про визнання права власності, ОСОБА_6 заявила зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, звернулися з позовом і ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання права власності і ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 про визнання права постійного користування і визнання права власності, всі позови прийняті до провадження для їх спільного розгляду, позовні вимоги неодноразово змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах кожен зі своєї сторони фактично посилаються на ті ж обставини: 20 січня 1999 року ОСОБА_1 і ОСОБА_9 за спільні кошти придбано будинок АДРЕСА_1 , в 2004 році приватизували земельну ділянку за вказаною адресою, в 2000 році будівлі старого будинку були зруйновані і знесені і на їх місці до 2005 року збудовано новий будинок з будовами і спорудами, цей будинок введено в експлуатацію і рішенням суду визнано право власності на будинок за ОСОБА_9 та зареєстровано в передбаченому законом порядку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, після його смерті залишилася спадщина в вигляді вказаного будинку, спадкоємцями першої черги є ОСОБА_4 (донька померлого від першого шлюбу), ОСОБА_3 (мати) і син ОСОБА_4 .. Але на вказану спадщину почали претендували і інші родичі, виник спір і ОСОБА_1 (цивільна дружина ОСОБА_9 ) просила встановити факт шлюбних відносин з спадкодавцем за певний період і визнати право власності на цей будинок за нею; інші спадкоємці позивачі ставили питання про визнання за ними права власності на цей будинок в порядку спадкування за законом, ОСОБА_5 ще просив про визнання права постійного користування в цьому будинку і визнання права власності на нього.

Вважають не визнання їх права на вказану спадщину порушуючим їх (кожного позивача окремо) права та охоронювані законом інтереси. Звернення до інших інстанцій ні до чого не призвели, виник спір, в добровільному порядку його не вирішено. Просили визнати та захистити їх права на вказану спадщину, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомили, вказаним і матеріалами справи з заявленими позовними вимогами фактично не згодні, просили ( ОСОБА_6 і ОСОБА_4 ) винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без їх участі. Причини їх неявки в судове засідання інших відповідачів (частини позивачів) судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки намагання перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона цих осіб (відповідачів, позивачів) не надавала. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представники третіх осіб орган опіки та піклування Жовтневої районної в місті Дніпрі ради, управління-служба в справах дітей Жовтневої районної в місті Дніпрі ради і Перша Дніпровська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; проти задоволення позову не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представників вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що як стверджує ОСОБА_1 з 1990 року по 03 жовтня 2009 року вона мешкала разом і фактично знаходилася в шлюбних відносинах з ОСОБА_9 , від спільного мешкання в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 ; крім того, ОСОБА_9 виховував двох її дітей від першого шлюбу ОСОБА_5 , 1984 року народження, і ОСОБА_10 , 1987 року народження (зараз по чоловіку ОСОБА_11 ). 20 січня 1999 року ОСОБА_1 і ОСОБА_9 за спільні кошти придбано будинок АДРЕСА_1 , 02 грудня 2004 року приватизували земельну ділянку площею 0.1000 га за вказаною адресою.

Через те, що придбаний будинок і споруди були в поганому стані з метою поліпшення своїх житлових і побутових умов, як стверджує ця позивачка в 2000 році будівлі старого будинку були зруйновані і знесені і на їх місці до 2005 року нею з її цивільним чоловіком збудовано новий будинок з будовами і спорудами, цей будинок введено в експлуатацію і рішенням суду від 20 березня 2006 року визнано право власності на будинок за ОСОБА_9 та зареєстровано в передбаченому законом порядку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, після його смерті залишилася спадщина в вигляді вказаного будинку, в будинку мешкає ОСОБА_1 зі своєю сім`єю (діти, онуки); спадкоємцями першої черги є ОСОБА_4 (донька померлого від першого шлюбу), ОСОБА_3 (мати) і син ОСОБА_4 .. Але на вказану спадщину почали претендували і інші родичі, виник спір і ОСОБА_1 (цивільна дружина ОСОБА_9 ) просила встановити факт шлюбних відносин з спадкодавцем за певний період і визнати право власності на цей будинок за нею; інші спадкоємці позивачі ставили питання про визнання за ними права власності на цей будинок в порядку спадкування за законом, ОСОБА_5 ще просив про визнання права постійного користування в цьому будинку і визнання права власності на нього.

Вважають не визнання їх права на вказану спадщину порушуючим їх (кожного позивача окремо) права та охоронювані законом інтереси. Звернення до інших інстанцій ні до чого не призвели, виник спір, в добровільному порядку його не вирішено тому вони і звернулися з позовами до суду.

За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Отже, ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина після померлого ОСОБА_9 .. За життя померлому ОСОБА_9 на підставі договору купілі-продажу від 20 січня 1999 року належав на праві власності будинок АДРЕСА_1 . Шлюб між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_12 зареєстровано не було.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповіт ОСОБА_9 як спадкодавцем не складався.

У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкоємцеві (п. 4.15. глави 10 розділу II вищезазначеного Порядку). Отже, спадкоємці зобов`язані надати нотаріусу документи, які підтверджують вказані факти, чого зроблено не було.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Щодо визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом: згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно до ст. 1296, 1297 цього ж Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від ЗО травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у справі про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

У даному випадку предметом спору є встановлення юридичних фактів (мешкання однією см`єю, спільного проживання, належності частини домоволодіння, визначення часток і не тільки домоволодіння, а і земельної ділянку та інш.), але без встановлення належними доказами /експертиза/ цих часток, не визначення документами і доказами тих обставин, на які посилаються сторони, не надання належних доказів про звернення до нотаріальних органів, їх відмова, звернення з питанням встановлення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини та інш., такий спрощений спосіб захисту цивільних справ не передбачений цивільним законодавством України, яке встановлює інші способи і порядок звернення; відомостей про те та доказів, що відповідні дії та надписи нотаріуса (якщо такі звернення були) оскаржуються будь-якою особою, не визнаються тощо суду також надано не було.

З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що всі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторін стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачі не надали до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував їх правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення чи не порушення створення чи розповсюдження інформації (правдивої чи неправдивої), порушення їх прав в порядку користування спадковим майном чи його оформлення і інш., а їх загальні посилання на порушення прав через начебто через дії відповідачів не відповідають дійсності.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові в частині їх не обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності, встановлення фактів, що мають юридичне значення відмовити, ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_1 і ОСОБА_5 про визнання права власності відмовити, ОСОБА_6 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити, ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_6 про визнання права власності відмовити, ОСОБА_5 в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 про визнання права постійного користування і визнання права власності відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про які сторони заявили свої вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1224, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282, 1297 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 і орна опіки та піклування Жовтневої районної в місті Дніпрі ради про визнання права власності, встановлення фактів, що мають юридичне значення відмовити.

ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 і ОСОБА_4 про визнання права власності відмовити.

ОСОБА_6 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , треті особи управління-служба в справах дітей Жовтневої районної в місті Дніпрі ради і Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , третя особи ОСОБА_5 і Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності відмовити.

ОСОБА_5 в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_4 і орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтневої районної в місті Дніпрі ради про визнання права постійного користування і визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2020 року.

Суддя -