Справа № 761/4991/20
Провадження № 2/761/4464/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Держави України в особі Державного бюро розслідувань (далі по тексту - відповідач 1, ДБР), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу на користь позивача на відшкодування шкоди 1 гривню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12.11.2019 по справі № 761/43265/19 встановлено факт протиправної бездіяльності слідчого ДБР, яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000979 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 376 КК України. Зокрема, в ухвалі суду було встановлено, що слідчим фактично здійснюється досудове розслідування відносно позивача. Однак права позивача під час здійснення досудового розслідування були порушені та необґрунтовано обмежені. Вказаними діями слідчого ДБР позивачу було завдано моральної шкоди, зокрема, той факт, що ухвалою суду було встановлено порушення прав позивача як заявника відповідних клопотань, само по собі означає наявність моральної шкоди, яку позивач просить стягнути на підставі ст. 1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України. З огляду на вище викладене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Від представника відповідача 1 відзив у строк, визначений ЦПК України, не надійшов.

Представник відповідача 2 в своєму відзиві заперечував проти позовну, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і шкоди своїми діями позивачу не завдавало. Крім того, Казначейство не повинно нести відповідальність за завдану позивачу шкоду внаслідок незаконних дій інших осіб. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідачем 2 було завдано останньому моральної шкоди, зокрема, не надано судового рішення, яким би було встановлено протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, не обґрунтовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним на думку позивача діянням відповідача 2. Також вказав, що звернення позивача до суду з відповідною скаргою на бездіяльність ДБР в порядку ст. 303 КПК України свідчить про реалізацію права останнього на оскарження процесуальної діяльності ДБР, а винесення ухвали за результатами розгляду вказаної скарги є наслідком судового контролю за діяльністю слідчого ДБР під час досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1173, 1174 ЦК України. При цьому, сама лише незгода позивача з прийнятим ДБР процесуальним рішенням, яке було оскаржено у передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

17.02.2020 ухвалою суду відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, учасникам справи встановлено строки для надання заяв по суті справи.

08.04.2020 від представника відповідача 1 надійшла заява (клопотання) із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначення підготовчого засідання та продовження процесуального строку для подання відзиву.

Разом з тим, оскільки заявником поєднано в одному процесуальному документів два - заяву та клопотання, що не передбачено положеннями ЦПК України та суперечить нормам ст. 127, 183, 277 ЦПК України, при цьому положеннями ЦПК України передбачений різний порядок для розгляду питань, які зазначені в заяві-клопотанні (ст. 127 та ст. 277, 279 ЦПК України відповідно), суд позбавлений можливості розглянути зазначену заяву-клопотання та прийняти відповідне процесуальне рішення через те, що вказаний документ не відповідає вимогам до форми та змісту, визначеними ст. 127, 183, 277 ЦПК України. За таких обставин заява-клопотання підлягає поверненню представнику відповідача без розгляду.

13.04.2020 від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву.

24.04.2020 від представника відповідача 1 надійшло клопотання про визнання зловживання позивачем процесуальними правами та повернення позовної заяви.

14.08.2020 від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву. Разом з тим, оскільки вказаний відзив надійшов до суду з пропущенням встановленого ЦПК України строку, суд вказаний відзив до уваги не приймає з огляду на наступне.

Згідно із ч. 7 та 8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень до Цивільного процесуального кодексу (а редакції Закону України від 30.03.2020 р. N 540-IX, який набув чинності 02.04.2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою № 211 від 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України запровадив карантин по всій території України з 12 березня по 03 квітня, який в подальшому продовжений, а з 22 травня по всій територій України запроваджений адаптивний карантин.

Законом України від 18.06.2020 року N 731-IX (який набув чинності 16.07.2020 року), було внесені зміни до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень до Цивільного процесуального кодексу та викладено їх в наступній редакції: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. (процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XІІ "Прикінцеві положення" в редакції Закону України від 30.03.2020 р. N 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 р. N 731-IX. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом України від 18.06.2020 р. N 731-IX

Разом з тим, відповідно до положень п. 1, 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, серед іншого виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу , сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи , а також подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах та стимулює суд і учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 1 отримав ухвалу про відкриття провадження 20.03.2020. Водночас відзив направлений до суду 08.08.2020 засобами поштового зв`язку.

При цьому, Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Суд звертає увагу, що робота органів державної влади, правоохоронних та судових органів не зупинялась на період карантину, а з 22 травня 2020 по всій території України було встановлено адаптивний карантин та скасовано більшість суворих карантинних обмежень.

З урахуванням наведеного, представником відповідача 1 жодним чином не обґрунтовано неможливість подачі відзиву у визначений законом та судом строк, хоча останній мав об`єктивну можливість подати відзив на позовну заяву, а продовження строків жодним чином не звільняє представника відповідача 1 від виконання обов`язків, покладених на нього ст. 43 ЦПК України.

21.08.2020 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача 1.

01.09.2020 від представника відповідача 1 надійшли заперечення.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило.

За вказаних обставин суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які підтверджені наданими сторонами доказами по справі.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України, слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, зокрема, вчинених Президентом України, повноваження якого припинено, Прем`єр-міністром України, членом Кабінету Міністрів України, першим заступником та заступником міністра, членом Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Антимонопольного комітету України, Головою Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Головою Фонду державного майна України, його першим заступником та заступником, членом Центральної виборчої комісії, народним депутатом України, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, Директором Національного антикорупційного бюро України, Генеральним прокурором, його першим заступником та заступником, Головою Національного банку України, його першим заступником та заступником, Головою Національного агентства з питань запобігання корупції, його заступником, Секретарем Ради національної безпеки і оборони України, його першим заступником та заступником, Постійним Представником Президента України в Автономній Республіці Крим, його першим заступником та заступником, радником або помічником Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, суддею, працівником правоохоронного органу, особою, посада якої належить до категорії "А", крім випадків, коли досудове розслідування цих кримінальних правопорушень віднесено до підслідності Національного антикорупційного бюро України згідно з частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст. 220 КПК України, клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження . На досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора , зокрема, бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Водночас, відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.11.2019 за № 761/43265/19 скаргу адвоката Голованя І.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо нерозгляду клопотання, поданого у порядку ст. 220 КПК України, у кримінальному провадженні № 620 190 000 000 009 79 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 376 КК України, задоволено, зобов`язано слідчого Державного бюро розслідувань, яким здійснюється розслідування у кримінальному провадженні № 620 190 000 000 009 79 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 376 КК України, упродовж трьої днів з дня отримання ухвали суду розглянути клопотання адвоката Голова І.В. в інтересах ОСОБА_1 від 21.10.2019, яке отримане 23.10.2019 та зареєстроване за вих. № 21910-19, про результати розгляду проінформувати ініціатора клопотання у відповідності до ч. 2 ст. 220 КПК України та Шевченківський районний суд м. Києва.

Представник позивача вважає, що вказаною ухвалою фактично встановлено наявність моральної шкоди і протиправність її завдання.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що протиправність дій відповідача встановлена ухвалами слідчих суддів, оскільки сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Так, звернення позивача до суду з відповідною скаргою на бездіяльність слідчого в порядку ст. 303 КПК України свідчить про реалізацію права останнього на оскарження процесуальної діяльності відповідача 1, передбаченого ст. 303 КПК України, а винесення ухвали за результатами розгляду такої скарги - є наслідком судового контролю за діяльністю слідчого під час досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174, 1176 ЦПК України.

При цьому, сама лише незгода позивача з діями (бездіяльністю) відповідача 1 щодо неприйняття процесуальних рішень, які були оскаржені позивачем у передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Крім того, матеріали справи не містять належного обґрунтування розміру моральної шкоди.

Враховуючи вище викладене, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів, які свідчили б про протиправність дій відповідача 1 по відношенню до позивача під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження, яка проявилась у завданні моральної шкоди позивачу, не надано доказів на підтвердження наявності самої шкоди, її розміру, як не надано доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача 1 та шкодою, на яку посилається позивач.

З огляду на зазначене, не підлягають задоволенню вимоги і щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу на користь позивача на відшкодування шкоди 1 гривню.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 2, 4, 10-13, 17-19, 76-81, 133, 137, 141, 258-259, 263-268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: