Справа № 215/5669/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу

в складі: головуючого - судді Лиходєдова А.В.

при секретарі Головко Д.В.

згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження), без повідомлення учасників процесу, справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний ГЗК» про відшкодування моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 р. позивач звернулася до суду зі вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала на підприємстві відповідача з 29.10.1981 р., а з 15.12.1987 р. по 26.08.2011 р. машиністом крану на дробильній фабриці № 2, з правом пільгового пенсійного забезпечення. Звільнилася із підприємства 26.08.2011 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково - дослідного інституту промислової медицини від 01.10.2020 р., їй було встановлено професійне захворювання за діагнозом: - вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладненим вестибулопатією та гіпертонічною хворобою 2 стадії 2 ступеню, гіпертензивне серце, СН о стаді 0 стадії, ризик 2, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні з радикулопатією попереково-крижовою на фоні антеспондилолістезу тіла, протрузії міжхребцевих дисків, та шийною на фоні ретроспондилолістезу, множинних протрузій дисків, та шийною з вираженими статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом, деформуючим остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних суглобів. Висновком МСЕК від 01.10.2020 р. їй первинно було встановлено 60% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі та третю групу інвалідності безстроково. Все це завдає їй моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на свою користь 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач працювала на підприємстві відповідача машиністом крану дробильної фабрики № 2 в період з 15.12.1987 р. по 26.08.2011 р.. Після цього у період з 23.02.2012 р. по 20.02.2013 р. позивач працювала машиністом крану пульпонасосної дільниці ЗАТ «МАСТ», з 21.02.2013 р. по 11.02.2020 р. машиністом крану ТОВ «ПРОМГІДРОТЕХБУД». Вказані обставини мають істотне значення, хоча позивач не повідомила про них у позові. Стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача складає 23 роки 3 місяці за професією машиніста крана. Тривалість роботи в шкідливих умовах праці залежала виключно від самого позивача і не залежала від роботодавця. За роботу в шкідливих умовах праці відповідач надає працівникам встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, зокрема, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплат пенсій за віком на пільгових умовах за Списком № 1. Позивач, будучи ознайомленою з умовами праці на своєму робочому місці та цілком усвідомлюючи, що тривала робота в таких умовах праці може призвести до ушкодження її здоровя, свідомо продовжувала тривалий час працювати в таких умовах праці, а припинивши роботу на підприємстві відповідача у 2011 р. працевлаштувалась машиністом крану на інших підприємствах. Вказане свідчить про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням і діями самого позивача, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці. Позивачем не доведено характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних страждань. Просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у період з 15.12.1987 р. по 26.08.2011 р. машиністом крану дробильної фабрики № 2 ПрАТ «Північний ГЗК». Звільнилася з підприємства 26.08.2011 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 6-10). Працюючи у відповідача протягом тривалого часу, а саме 23 роки 3 місяці, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримала професійне захворювання та висновком МСЕК від 01.10.2020 р. їй первинно було встановлено 60% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі та третю групу інвалідності безстроково (а.с. 15).

Із п. 14 дослідженого Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 28.07.2020 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз:

- вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладненим вестибулопатією та гіпертонічною хворобою 2 стадії 2 ступеню, гіпертензивне серце, СН о стаді 0 стадії, ризик 2, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні з радикулопатією попереково-крижовою на фоні антеспондилолістезу тіла, протрузії міжхребцевих дисків, та шийною на фоні ретроспондилолістезу, множинних протрузій дисків, та шийною з вираженими статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом, деформуючим остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних суглобів (а.с. 11-14).

Як вбачається з п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 28.07.2020 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є: - еквівалентний рівень загальної вібрації на робочому місці машиніста крана перевищував допустимий рівень на 2 дБ і складає 61 дБ і відноситься до 3 класу 1 ст..

Із п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання слідує, що працюючи машиністом крану, ОСОБА_1 підпадала під шкідливу дію вібрації, показники якої перевищували нормативні значення.

У п. 20 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання вказано, що враховуючи роботу ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих факторів та на різних підприємствах й неодноразову зміну керівництва структурних підрозділів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за профілактику виникнення професійного захворювання, встановити неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав.

Згідно ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України, передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 28.07.2020 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є те, що в процесі роботи позивач підпадала під шкідливу дію вібрації, показники якої перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця.

Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме її дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному.

При цьому, добровільність виконання позивачкою робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у встановленому законом порядку.

Отже, враховуючи те, що позивачу первинно встановлено 60 % втрати працездатності, третя група інвалідності, роботу в шкідливих умовах у відповідача протягом 23 років 3 місяців а також характер захворювань, пов`язаних із спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Воназмушена змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють її життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок її життя, порушили її нормальні життєві зв`язки, для чого вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя.

Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, період часу роботи у відповідача в шкідливих умовах необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін її життєвих зв`язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 145000 грн. за встановлені 60 % втрати професійної працездатності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 840,80 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача.

На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237 -1, КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 274 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний ГЗК» про відшкодування моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний ГЗК» (яке розташоване за адресою: м. Кривий Ріг, 50079, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) 145000 (сто сорок п`ять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів і платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний ГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп..

Рішенняможе бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду, через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складення його повного тексту.

Повний текст рішення складено 28.12.2020 р..

Суддя: