Справа № 214/7088/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 жовтня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Шевченко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , уточнивши яку, просить: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму коштів, відповідно до розписки від 15.09.2015 року, у розмірі 250 000,00 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошове зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України (3% річних), у період з 15.09.2016 року - по 13.09.2019 року у розмірі 22 500,00 грн.

В обґрунтування позову навів наступне. 15.09.2015 року, він, ОСОБА_1 , надав відповідачу ОСОБА_2 в борг 250 000,00 гривень. Відповідно 15.09.2015 року відповідач надав йому розписку. Строк повернення коштів становив до 15.09.2016 року. Згідно розписки, цільовим призначенням коштів є придбання відповідачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Головною умовою договірних відносин між ними було те, що у разі не повернення відповідачем коштів у зазначений строк, боржник зобов`язується розрахуватись перед ним, саме предметом договору (розписки). Тобто, за першою його вимогою боржник здійснює процедуру переоформлення квартири на нього. Однак, станом на 13.09.2019 рік, відповідач кошти не повернув. Спочатку, на його вимоги щодо повернення боргу, відповідач відтягував час, просив надати йому час на повернення всієї суми заборгованості. Згодом, відповідач взагалі почав уникати розмов та зустрічей з ним. На телефоні дзвінки та текстові повідомлення не відповідає. Таким чином, єдиним захистом порушених прав є звернення до суду з даною позовною заявою. Згідно ст. 207 ч. 2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до частин 1,2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В даному випадку, виконання зобов`язання не розпочалось. Отже, відповідач має сплатити на його користь кошти у повному обсязі, що становить 250000,00 гривень. Крім того, враховуючи ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом. Період прострочення: з 15.09.2016 року - по 13.09.2019 року. Розрахунок процентів, відповідно до суми боргу (3%): 250 000,00 грн.* 3% *3 роки прострочення = 22 500,00 грн.; загальна сума боргу- 25 000,00 грн., період розрахунку - з 15.09.2016 року по 13.09.2019 року, процентна ставка - 3% на рік, загальна сума боргу зі сплати відсотків- 22 500,00 грн. Враховуючи дані обставини, а саме відверте ігнорування відповідача з приводу свого обов`язку по сплаті боргу, останній спричиняє йому, позивачеві, певні незручності. Насамперед це полягає в тому, що він знаходиться у скрутному становищі, а кошти йому потрібні задля вирішення особистих справ.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, відзиву на позов не подав, у зв`язку з чим на підставі ст.ст. 223, 280 ЦПК України, за згодою позивача, судом проведено заочний розгляд справи.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: розписка (а.с.9), інформація з Державного реєстру (а.с.10).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом: розписку (а.с.9), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме отримання відповідачем ОСОБА_2 у борг від позивача ОСОБА_1 грошових коштів, їх суму, строк повернення боргу.

Суд вважає належним доказом: інформацію з Державного реєстру (а.с.10), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме мету отримання відповідачем у борг від позивача грошових коштів для придбання квартири АДРЕСА_2 .

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

15 вересня 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. для купівлі квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зі строком повернення до 15 вересня 2016 року. Позичальник зобов`язався у випадку не повернення боргу в повному обсязі, переоформити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 , за його вимогою. Свої зобов`язання відповідач не виконав, а тому позивач просить стягнути грошові кошти в судовому порядку, з урахуванням збитків, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України.

Вказані факти й обставини встановлені судом на підставі : розписки (а.с.9), інформація з Державного реєстру (а.с.10).

Суд вважає, що встановленим фактам та обставинам відповідають такі правовідносини, які регулюються вимогами ЦК України.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст.ст.1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі №520/632/16-ц.

За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 15 вересня 2015 року на суму 250 000 грн. 00 коп., невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в обумовлений сторонами строк - до 15 вересня 2016 року. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність застосування позивачем ст.625 ЦК України та розрахунок 3% за кожен рік прострочення в сумі 22 500 грн. 00 коп. за період з 15.09.2016 рок по 13.09.2019 року.

Відтак, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір 3109 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 625, 1046 - 1049 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 206, 223, 228, 258-260, 263-265, 280 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , суму боргу за договором позики в розмірі 250 000 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми за період з 15.09.2016 року по 13.09.2019 року у розмірі 22 500 грн. 00 коп., та витрати по сплаті судового збору - в сумі 3109 грн. 20 коп.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя : В.М. Прасолов