ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 323/3357/18

провадження № 22-ц/818/1807/20

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач - Публічне Акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Легезіна Олексія Геннадійовича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», на рішення Ленінського районного суду м. Харків від 9 грудня 2019 року в складі судді Шрамко Л.Л.,

УСТАНОВИВ:

22 жовтня 2018 року ПАТ АБ "Укргазбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2203-317/04/57 від 25.09.2012 у розмірі 154192,66 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 25.09.2012 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2203-317/04/57, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 180513,00 грн. на строк до 24.09.2017. Процентна ставка за користування кредитом становила 16,8% річних та у випадку наявності простроченої заборгованості у розмірі 21,8%, однак в порушення умов договору у відповідача створилась заборгованість у загальній сумі 154 192,66 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 133 230, 00 грн., нараховані та несплачені проценти за користування кредитом в період з 01.06.2014 по 30.04.2015 20 962, 66 грн;

19 серпня 2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій заявлені вимоги про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 11.08.2019 у розмірі 185 941,95 грн., в тому числі: простроченої заборгованості за кредитом - 79 192, 66 грн., по процентам - 106 749, 29 грн.

08 листопада 2019 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій заявлені вимоги про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 31.10.2019 у розмірі 202 968, 82 грн., в тому числі: простроченої заборгованості за кредитом 133 230, 00 грн., по процентам - 69 738, 82 грн.

05 листопада 2019 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про часткове визнання відповідачем позовних вимог, в розмірі 110 933,01 грн., з яких - 79 192,66 грн. тіло кредиту, 31 740,35 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам. Зазначив, що право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного строку кредитування, тому після 24 вересня 20017 року позивач втратив право на нарахування процентів. Вказана позиція викладена в висновку Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у праві № 444/9512/12. Сума нарахованих позивачем процентів за період після спливу строку кредитування, за період з 25 вересня 2017 року по серпень 2019 року складає 52 999, 61 грн. та сплаті не підлягає. Також зазначив, що нарахування підвищеної процентної ставки за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 21,8% є неправомірним, оскільки правова природа таких відсотків тлумачиться як неустойка (штраф, пеня). Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду в України від 18.10.2017 у справі № 127/22797/15-ц. Оскільки відповідач має статус внутрішньо переміщеної особи, на нього розповсюджується положення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості їз зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція. Враховуючи наведене, представник відповідача надав свій розрахунок заборгованості, складений з урахуванням процентної ставки 16,8%.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року позовні вимоги задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ«Укргазбанк» заборгованість за Кредитним договором № 2203-317/04/57 від 25 вересня 2012 року в розмірі 110 933, 01 грн та у відшкодування витрат по оплаті судового збору 1 662 грн 31 коп. В інший частині позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що дії позивача, який пред`являв вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 79192, 66 грн, та надав суду два розрахунки саме з вказаною сумою, а після збільшення позовних вимог в останній заяві збільшив суму заборгованості за тілом кредиту до 133 230, 00 грн, є недобросовісними. Суд стягнув заборгованість за тілом кредиту у сумі 79192, 66 грн, яка відповідає первісним розрахункам позивача та розрахунку відповідача, наданому у відзиві на позов. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, суд прийшов до висновку, що 24.09.2017 строк кредитування сплинув, та після вказаної дати позивач втратив своє право на нарахування процентів. Отже, проценти, нараховані у період з 25.09.2017 по серпень 2019 року сплаті не підлягають. Сума таких процентів складає 52 999,61 грн, що підтверджується наданим відповідачем розрахунком заборгованості за кредитним договором. Крім того, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що банк нарахував у період з 2014 року по 2017 рік на суму простроченої заборгованості проценти у розмірі 21,8%, загальна сума нарахованих процентів за цією ставкою складає 41448,45 грн. Враховуючи вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи за період проведення антитерористичної операції» Постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 №245 «Про внесення змін до Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла», висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі № №127/22797/15-ц, суд відмовив у задоволені відсотків відповідно до вимог п. 1.4.2 кредитного, які в тому числі вважав пенею.

В апеляційній скарзі Легезін О.Г., який діє в інтересах ПАТ АБ «Укргазбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповного з`ясування фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, при ухвалені судового рішення судом першої інстанції не враховано висновки Великої Палати Верховного суду викладені в ухвалі від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012 та постанові Верховного Суду від 18.02.2019 року у справі № 910/21449/17. Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо стягнення про центів за ставкою 21,8% судом першої інстанції взагалі не робиться посилання або обгрунтування такої відмови нормами матеріального права. Жодних умисних або недобросовісних намірів при збільшенні розміру позовних вимог позивач не здійснював.

У відзиві на апеляційну скаргу Юрченко В.В., який діє в інтересах відповідача просить відмовити у задоволені апеляційної скарги. Вважає, що підвищена процентна ставка була застосована позивачем у розмірі 5% (21,8-16,8), але позивачем не надано відповідного розрахунку. Вважає технічною помилкою посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного суду України від 18.10.2017 у справі № 127/22797/15, оскільки вказана помилка виникла виключно через посилання представника відповідача на вказаний номер справи у своєму відзиві, з доводами якими і погодився місцевий суд. Суму відсотків у розмірі 21,8% вважає неустойкою, оскільки останні визначені від суми простроченої заборгованості.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 25.09.2012 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2203-317/04/57 , згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 180 513.00 грн. на строк до 24.09.2017. Процентна ставка за користування кредитом становила 16,8 % річних.

ПАТ АБ "Укргазбанк" належно виконало умови кредитного договору, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 180 513,00 грн.

Відповідач не виконує взяті на себе за кредитним договором зобов`язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, відсотків за його користування, допустив заборгованість зі сплати кредиту (основного боргу) та зі сплати процентів за користування кредитом.

Позивачем згідно заяви про збільшення позовних вимог нараховано станом на 31.10.2019 заборгованість по кредиту прострочену 133230,00 грн., заборгованість по процентах прострочену у розмірі 69738,82 грн.

Разом з тим, згідно п. 1.3.1 кредитного договору №2203-317/04/57 від 25.09.2012, кредит надавався з 25.09.2012 по 24.09.2017. Як вбачається з розрахунку заборгованості проценти нараховувалися у період з 2014 року по 2019 рік.

Пунктом 1.4.1 кредитного договору встановлено, що за користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 16,8%, у п. 1.4.2 кредитного договору зазначається, що процентна ставка за простроченою заборгованістю складає 21,8,8%.

Задовольняючи позовні вимог щодо стягнення заборгованості суд першої інстанції врахував наданий відповідачем розрахунок заборгованості, який відповідає умовам кредитного договору, наведеним положенням закону та викладеним правовим позиціям Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що наявність заборгованості є підставою для її стягнення, але не погоджується з сумою стягнення, яку суд здійснив на підставі розрахунку наданого представником ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на вимоги 77-80, 89, 264 ЦПК України, суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Колегія суддів не погоджується з розрахунком здійсненим представником відповідача (а.с. 140-143), оскільки останній не містить суму простроченої заборгованості відповідно до якої розраховувались відсотки.

З наявних матеріалів справи та змісту оскаржуваного судового рішення не вбачається, що суд взагалі здійснював оцінку розрахунку наданого представником відповідача, а лише послався, що він відповідає умовам кредитного договору та нормам чинного законодавства на якій послався суд ухвалюючи судове рішення.

Так, зменшуючи розмір заборгованості простроченоїзаборгованості по кредиту, суд першої інстанції вважав, що з відповідача підлягає заборгованість за тілом кредиту у сумі 79192, 66 грн., яка відповідає первісним розрахункам позивача та розрахунку відповідача, наданому у відзиві на позов.

Разом з тим, ухвалюючи рішення у справі, судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а саме первісного розрахунку відповідача (а.с. 5), виписки по особовому рахунку (а.с. 6-7), а також умовам договору щодо порядку списання грошових коштів.

Суд посилається на розрахунок здійснений відповідачем, але відзив на позовну заяву(а.с. 138-143) взагалі не містить відповідного розрахунку, а лише містить посилання щодо часткового визнання позову на суму 79192, 66 грн.

На спростування розрахунку суми заборгованості щодо простроченого тіла кредиту відповідачем та його представником не надано належних та допустимих доказів.

Визначаючи прострочений розмір заборгованості по кредиту позивачем враховано вимоги п. 3.8 кредитного договору, що знайшло своє відображення в розрахунку доданому до заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 145-152).

Збільшення розміру позовних вимог відповідно до вимог ст. 43, 49 ЦПК України, з урахуванням фактичних обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів не вважає недобросовісною поведінкою позивача.

Посилання суду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, як підставу для визнання дій представника позивача недобросовісним, є безпідставними, оскільки будь-які висновки з цього приводу постанова не містить.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено заборгованість з погашення тіла кредиту у розмірі 133230 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за простроченими процентами та посилаючись на постанову Великої палати від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, суд першої інстанції не врахував законодавчо встановлену можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, не з`ясували питання, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору (пункт 1.4.2) щодо наявності у позивача права на нарахування процентів у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 526 та частина 1 статті 530 ЦК України).

Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України, згідно з частиною 1 якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (ця правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони окремо не визначили строк кредитного договору № 2203-317/04/57, а погодили строк кредитування (графік погашення кредиту з розстроченням платежу), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Так, судовим розглядом встановлено, що 25 вересня 2012 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав строком до 24.09.2017 включно кредитні кошти у національній валюті у розмірі 180513 грн, які зобов`язався повернути зі сплатою процентів у розмірі 16,8% річних на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Колегія суддів враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що 24.09.2017 строк кредитування сплинув, та після вказаної дати позивач втратив своє право на нарахування процентів.

Разом з тим, судом першої інстанції не перевірено та не встановлено, що згідно розрахунку позивача нарахування відсотків відповідно до п. 1.4.1 здійснювалось саме до 24.09.2017 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову щодо нарахування відсотків за ставкою 16,8% на загальну суму 52999,61 грн є безпідставними, оскільки відповідні нарахування банком не здійснювались та з відповідним позовними вимогами банк не звертався.

З наданого банком розрахунку (а.с. 148-152) вбачається, що в межах строку кредитування за ставкою 16,8% річних за період з 25.09.2012 по 24.09.2017 банком відповідно до п. 1.4.1 кредитного договору нараховано 88284,29 грн, з яких сплачено 44987 грн. Зазначений розрахунок відповідає вимогам п. 1.4.1 кредитного договору та здійснений з урахуванням строку погашення заборгованості передбаченого п. 3.2 договору та з урахуванням графіку погашення заборгованості.

Відомості зазначені в розрахунку підтверджені також випискою по особовому рахунку.

Також, згідно п. 1.4.2 кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитними коштами, що не повернуті терміни передбачені цим договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється у розмірі 21, 8 річних.

Пунктом 3.12 кредитного договору передбачено, що проценти нараховуються за зобов`язанням позичальника за період з дня одержання кредиту до дня його погашення. Проценти нараховуються на залишок заборгованості за кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за ставкою 21,8% річних відповідно до пункту 1.4.2 кредитного договору, суд першої інстанції виходив, в тому числі з того, що зазначені відсотки є пенею.

При цьому, п. 1.4.2 кредитного договору не містить вимог щодо нарахування відсотків за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що у постанові від 23.05.2018 по справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Аналогічний за змістом висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, підстав для відступу від яких не встановлено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) аналогічним чином вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що Банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4.1, 3.12, кредитного договору №2203-317/04/57 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.

Колегія суддів зауважує, що в порушення вимог частини 4 статті 236 ГПК України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд першої інстанції при вирішенні даного спору помилково не врахував правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про відмову у задоволені позовних вимог в цій частині.

Крім того, посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 18.10.2017 № 127/22797/15-ц, Постанову Кабінету Міністрів від 29.04.2015 «Про внесення змін до Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молоді сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла», ЗУ «Про тимчасові заходи за період проведення антитерористичної операції», як, підставу для відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення відсотків за період з 25.09.2017 по серпень 2019 року є безпідставним.

Судом першої інстанції не враховано, що стаття 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Споживач ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання відповідно до вимог ст. 55 ГК України, а проценти нараховані відповідно до вимог п. 1.4.2 кредитного договору не є пенею, оскільки встановлені за домовленістю сторін у справі за неправомірне користування боржником грошових коштів як наслідок прострочення ОСОБА_1 виконання грошового зобов`язання та визначені у розмірі 21, 8% річних, а не за кожен день прострочення, як помилково вважав суд першої інстанції.

Визначаючи розмір процентів, які підлягають стягненню відповідно до вимог 1.4.2 кредитного договору, колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц відповідно до яких невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У цій справі ПАТ АБ «Укргазбанк» пред`явив позов 22 жовтня 2018 року. Тому підлягає стягненню заборгованість за період з 22 жовтня 2015 року по 31 жовтня 2019 року, а у стягненні заборгованості за період з 29.10.2014 по 21.10.2015 слід відмовити.

Станом на 22 жовтня 2015 року розмір простроченої заборгованості по кредиту становить 47737,61 грн. Таким чином за період з 22.10.2015 по 31.10.2015 розмір відсотків відповідно до вимог п. 1.4.2 кредитного договору становить 289,08 грн (47737,61 х 21,8%/360 х10).

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що за період з 22 жовтня 2015 року по 31 жовтня 2019 року банком нараховано відсотки відповідно до вимог п. 1.4.1 кредитного договору у розмірі 96437,51 грн, що підтверджується в тому числі розрахунком банку, якому судом апеляційної інстанції надано оцінку відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України та з яким в цій частині погоджується колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем за період з 25.03.2019 по 07.08.2019 було сплачено 75000 грн.

Згідно розрахунку банку вказані грошові кошти були списані банком на погашення заборгованості зі сплати процентів, що відповідає п. 3.8 кредитного договору, відповідно до умов якого сторони погодили наступний порядок погашення заборгованості: 1) прострочені проценти (якщо буде мати місце прострочення); 2) прострочена сума за кредитом (якщо буде мати місце прострочення); 3) строкові проценти; 4) строкова заборгованість за кредитом.

Таким чином, заборгованість зі сплати відсотків відповідно до вимог п. 1.4.1, 1.4.2 становить 64734,8 грн (88284,29 44987 + 96437,51 - 75000).

З урахуванням вищезазначеного, позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню на загальну суму 197964 грн. 80 коп. ( 133230 + 64734,8).

Інші доводи апеляційної інстанції не дають підстав для задоволення вимог апеляційної скарги у повному обсязі.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу висновків суду апеляційної інстанції не спростовуються з урахуванням вищезазначеного.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, колегія суддів відповідно до вимог ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України здійснює перерозподіл судового збору, та витрат, пов`язаних з розглядом справи, про відшкодування яких було заявлено.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою-другою цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовними вимогами позивач з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог позивач відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір» сплатив судовий збір у розмірі 3044, 53 грн, які підтверджені належними доказами у справі.

За наслідками розгляду апеляційної скарги позовні вимоги задоволено на загальну суму 197964,80 (97,53%), у зв`язку з чим на користь позивача підлягає сплаті судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2969,33 грн, що становить 97,53 % від сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з відповідним позовом.

Звертаючись до суду апеляційною інстанцією з апеляційною скаргою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2643 грн. При цьому, згідно вимог апеляційної скарги рішення суду першої інстанції переглядалось в частині відмови у задоволені позовних вимог на загальну суму 92035, 81 грн (45,34% від ціни позову), у зв`язку з чим сплаті підлягало судовий збір у розмірі 2070, 56 грн.

За наслідками розгляду апеляційної вимоги апеляційної скарги задоволено на 87031,79 грн. (94,5%), у зв`язку з чим на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1957, 92 грн.

З урахуванням зазначеного, за наслідками розгляду справи в суді першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у розмірі 4927, 25 грн.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги Легезіна О.Г., який діє в інтересах ПАТ АБ «Укргазбанк», та наявності підстави для зміни судового рішення в частині розміру заборгованості та розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Легезіна Олексія Геннадійовича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харків від 09 грудня 2019 рокузмінити в частині позовних вимог про стягнення заборгованості та розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (місцезнаходження: 03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1, ) заборгованість за кредитним договором № 2203-317/04/57 від 25 вересня 2012 року в розмірі 197964 (сто дев`яносто сім тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 4927 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять сім) грн 25 коп. у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук