ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 жовтня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7389/20

Головуючий у першій інстанції - Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1212/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді - Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс»,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» про захист прав споживача,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту ухвали суду першої інстанції - 31 серпня 2020 року.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Партнер Фінанс», в якому просила визнати недійсними пункти 2.1., 3.5., 3.6., 4.13. договору позики від 15 січня 2019 року № 49/95818251 та пункти 1, 4, 5 додаткової угоди від 28 січня 2019 року, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «Партнер Фінанс», стягнути з ТОВ «Партнер Фінанс» на користь ОСОБА_1 54 908,80 грн та 20 000,00 грн моральної шкоди, а також судові витрати.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що з 28 грудня 2018 року вона проходить військову службу і користується пільгами щодо несплати штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також процентів за користування кредитом. Проте, пункти 2.1., 3.5., 3.6., 4.13. договору позики від 15 січня 2019 року № 49/95818251 та пункти 1, 4, 5 додаткової угоди від 28 січня 2019 року, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «Партнер Фінанс», регламентують плату за договором, сплату штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань, процентів за користування кредитом, що суперечать положенням п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є несправедливими, тому мають бути визнані недійсними.

Ухвалою від 31 серпня 2020 року Деснянський районний суд м. Чернігова передав справу № 750/7389/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Партнер Фінанс» про захист прав споживачів на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення її права на доступ до суду, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав споживачів», просила скасувати оскаржувану ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не маючи жодних доказів, що кредит ОСОБА_1 отримала для потреб, безпосередньо пов`язаних з підприємницькою діяльністю, безпідставно передав дану справу на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Передаючи справу за позовом ОСОБА_1 до іншого суду для розгляду за підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підсудна Деснянському районному суду м. Чернігова, оскільки договір позики від 15 січня 2019 року № 49/95818251 не містить умов споживчого кредиту, визначеного нормами ЗУ «Про споживче кредитування», а отже він не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, місцезнаходженням відповідача ТОВ «Партнер Фінанс» є м. Київ, тому справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Дарницького районного суду м. Києва.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Як убачається з матеріалів справи, 15 січня 2019 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 49/95818251, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 7 000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю та сплатити позикодавцю плату за договором у розмірі 1 960,00 грн, яка визначалася з розрахунку (за фіксованою незмінною ставкою) 2% від суми позики за кожен день користування в межах строку передбаченого п. 3.5. Договору (а.с. 3).

Пунктом 8.1. наведеного договору визначено, що він вважається укладеним з моменту передачі грошей і діє з 15 січня 2019 року по 28 січня 2019 року.

28 січня 2019 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору позики № 49/95818251 (а.с. 4). Зміни до п. 8.1. договору цією угодою не вносились.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За правилами ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди або виконання договору.

За змістом ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.

Підпунктами 1, 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі під час придбання, замовлення й використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своєї особистої потреби мають право, зокрема, на захист своїх прав державою; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Згідно з положеннями ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 2 ч. 1 ст. 12 цього закону указано, що у договорі про споживчий кредит зазначаються тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту.

Статтею 3 ЗУ «Про споживче кредитування» визначено сферу його дії. У підпункті 1 ч. 2 цієї статті указано, що цей закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Звернувшись до суду за місцем свого проживання із зазначеним позовом, ОСОБА_1 посилалась на порушення її прав, як споживача фінансових послуг, у зв`язку із укладенням 15 січня 2019 року договору позики № 49/95818251 та вважала, посилаючись на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», певні умови укладеного нею договору несправедливими.

Передаючи справу на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва, суд першої інстанції указав на те, що через відсутність у спірному договорі типу кредиту та мети використання коштів, на правовідносини не поширюється дія положень ЗУ «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду правильним, виходячи з наступного.

У договорі позики від 15 січня 2019 року № 49/9581825 метою його укладення було зазначено передання грошових коштів у власність позичальника у розмірі 7 000 грн, мета використання коштів у правочині не зазначена, як не зазначено і тип кредиту. Термін дії договору указаний з 15 січня 2019 року по 28 січня 2019 року та становить менше одного місяця.

Таким чином, з урахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування», за якими цей закон не поширюється на кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, та положень ст. 11 ЗУ «Про споживчий кредит», яка визначає, що цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ "Про споживче кредитування" апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір не містить умови, визначені законодавством для споживчого кредиту, а отже на спірні відносини не поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про те, що за обставинами справи відсутні докази того, що кредит позивачкою отримувався для здійснення підприємницької діяльності, наведених вище висновків не спростовує.

Твердження заявниці про порушення судом першої інстанції її права на доступ до суду є хибним, оскільки позов ОСОБА_1 було не повернуто, а скеровано на розгляд іншого суду відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ї її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2020 року.

Головуюча: Судді: