Справа № 461/928/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1464/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Ніткевича А.В., Цяцяка Р.П.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника Львівської міської ради Павлової З.П.,

представника Управління комунальної власності департаменту

економічного розвитку Львівської міської ради Чижович І.З.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 19 березня 2019 року в справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_4 , Львівське комунальне підприємство «Центральне» про витребування майна, скасування державної реєстрації права власності із закриттям розділу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_4 , Львівське комунальне підприємство «Центральне» про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року Львівська міська рада звернулась до суду з позовом, уточненим заявами від 06.07.2017 року (а.с.143 т.1) та 16.01.2019 року (а.с.53-54 т.2), в якому просила: витребувати в ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, та зобов`язати передати зазначене майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказаний об`єкт нерухомого майна, здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. (індексний номер: 34222821 від 11.03.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування заявленого позову Львівська міська рада посилається на те, що будинок АДРЕСА_1 вцілому належить до комунальної власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради і реєстрація права власності за якою проведена 22.09.2004 року на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м.Львова №192 від 14.04.1987 року.

18.10.2016 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Загвойська Н.І. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:31910442 від 18.10.2016 року щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлових приміщень під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , в якому підставою виникнення права власності вказано: реєстраційне посвідчення, серія та номер: б/н, видане 01.03.2001 року, видавник: Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації; розпорядження, серія та номер: 93, видане 22.02.2001 року, видавник: Галицька районна адміністрація, власник: приватне підприємство «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», однак, згідно архівних даних Галицької районної адміністрації, такого розпорядження районна адміністрація не видавала, відтак, право власності зареєстроване на підставі неіснуючого розпорядження і Львівська міська ради згоди на відчуження цих приміщень нікому не давала і не видавала відповідного розпорядження, а тому приміщення вибули із власності Львівської міської ради поза волею власника.

В подальшому, приватне підприємство «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» відчужило ці приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., ОСОБА_1 , яка, в свою чергу, відчужила їх ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., а ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., яка, відповідно, і прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення за ОСОБА_3 (індексний номер: 34222821 від 11.03.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Львівська міська рада вважає, що оскільки спірний об`єкт нерухомого майна вибув із комунальної власності без згоди власника, поза його волею, тому підлягає витребуванню від останнього власника цього майна ОСОБА_3 у власність територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради із скасуванням за ОСОБА_3 державної реєстрації права власності на це нерухоме майно та закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до Львівської міської ради про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 покликається на те, що придбані нею нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продаджу від 11.03.2017 року, укладеного з ОСОБА_4 , істотно збільшились у своїй вартості внаслідок здійснених нею покращень, та було створено нову річ, покращення щодо якої є невід`ємними. Стверджує, що об`єкт нерухомого майна, яким володіє Львівська міська рада, та об`єкт нерухомого майна, яким володіє ОСОБА_3 , є різними за своєю правовою та технічною природою, тобто, за її позицією, відсутній об`єкт нерухомості, який перебуває у власності Львівської міської ради.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 19 березня 2019 року позов Львівської міської ради задоволено частково.

Витребувано в ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, та зобов`язано передати зазначене майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. (індексний номер: 34222821 від 11.03.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

В задоволені позову в частині закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Львівської міської ради судовий збір у розмірі 3200 грн.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до Львівської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Рішення суду оскаржила відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 , просить його скасувати в частині задоволення первісного позову з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що первісний позов подано з пропуском строку позовної давності, оскільки Львівська міська рада звернулась до суду за захистом своїх порушених прав 06.02.2017 року, однак, про порушення своїх прав довідалась ще до 31.10.2009 року, що підтверджується запитом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 31.10.2009 року №2302-5818, у якому Управління довідувалось, чи у зв`язку з відчуженням нежитлових приміщень проводилась реєстрація права власності, зокрема, на приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з нежитлових приміщень, площею 25 кв.м., та на праві власності належить ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС».

Вважає, що позивач, формуючи такий запит, вже був обізнаний про те, що спірне нежитлове приміщення перебувало у власності ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», тому, висновок суду першої інстанції про початок перебігу строку позовної давності з моменту реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 до вимоги про скасування державної реєстрації є помилковим.

Звертає увагу, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний був знати про стан майнових прав на об`єкти нерухомості, що знаходяться на території міста Львова, відтак, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Також просить врахувати, що до позовних вимог про витребування майна на підставі ст.388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки, при цьому, посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2019 року (Справа №372/1036/15-ц).

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, в тому числі й апелянт ОСОБА_3 та її представник адвокат Хром`як У.В., повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, при цьому, необхідно зазначити, що судові повістки надсилались судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення неодноразово на відомі суду і вказані самими учасниками справи адреси місця їхнього проживання, але такі повертались з відмітками: «адресат відсутній», «інші причини невручення», однак, на виконання свого процесуального обов`язку, передбаченого статтею 131 ЦПК України, заяв про зміну місця проживання (перебування, знаходження) ними до суду не подавалось, хоча учасникам справи достеменно відомо про те, що справа вже тривалий час знаходиться у провадженні апеляційного суду, неодноразово відкладалась, в тому числі й за клопотанням представника апелянта адвоката Хром`як У.В., яку судом було повідомлено шляхом направлення судової повістки на вказану нею електронну адресу, окрім того, інформація про розгляд справи розміщена на сайті суду, про що адвокати обізнані, а тому, на переконання колегії суддів, такі дії свідчать про недобросовісне виконання стороною апелянта своїх процесуальних обов`язків, оскільки саме вони ініціювали перегляд справи в апеляційному порядку, а тому повинні були проявляти активний інтерес до руху справи, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення представника третьої особи Малькової Л.М. в підтримання апеляційної скарги, пояснення представника Львівської міської ради та представника Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 2142,1 кв.м. належить до комунальної власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради і реєстрація права власності за якою проведена 22.09.2004 року на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м.Львова №192 від 14.04.1987 року (реєстраційний номер майна: 7563603.

18.10.2016 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Загвойська Н.І. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:31910442 від 18.10.2016 року щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлових приміщень під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , в якому підставою виникнення права власності вказано: реєстраційне посвідчення, серія та номер: б/н, видане 01.03.2001 року, видавник: Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації; розпорядження, серія та номер: 93, видане 22.02.2001 року, видавник: Галицька районна адміністрація, власник: приватне підприємство «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», однак, згідно архівних даних Галицької районної адміністрації, такого розпорядження районна адміністрація не видавала.

В подальшому, приватне підприємство «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» відчужило ці приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., ОСОБА_1 , яка, в свою чергу, відчужила їх ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., а ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., яка прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення за ОСОБА_3 (індексний номер: 34222821 від 11.03.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

У статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною третьою статті 16 вказаного Закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За змістом статті 30 Закону № 280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Частиною першою статті 60 Закону № 280/97-ВР встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частинами п`ятою, восьмою цієї статті визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно із статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до статей 386, 387 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18), відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Згідно архівних даних Галицької районної адміністрації, за даним номером, а саме номером 93 зареєстровано розпорядження Галицької районної адміністрації за іншою датою - 26.01.2001 року «Про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_5 від імені неповнолітніх дітей», а 22.02.2001 року за іншим номером видавалось розпорядження Галицької районної адміністрації №185 «Про затвердження акту зрізування та формування дерев».

Розпорядження Галицької районної адміністрації №93 від 26.01.2001 року «Про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_5 від імені неповнолітніх дітей» та розпорядження Галицької районної адміністрації №185 від 22.02.2001 року «Про затвердження акту зрізування та формування дерев» не стосується об`єкту нерухомого майна: нежитлових приміщень з індексом 20-1; 20-2, загальна площа 25.9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, розпорядження Галицької районної адміністрації №93 від 22.02.2001 року не існує.

При цьому, власник нерухомого майна Львівська міська рада згоди на відчуження спірних приміщень не надавала, не видавалося відповідне розпорядження і не реєструвалося реєстраційне посвідчення.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірні нежитлові приміщення належать територіальній громаді міста Львова, яка свою волю на їх вибуття, зокрема, у зв`язку із підробленням первинного правовстановлюючого документа та переходу на його підставі права власності до приватного підприємства «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», не давала, дійшов вірного висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про витребування цього нерухомого майна від останнього його набувача, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208 цс 18).

Доводи апеляційної скарги висновків суду у цій частині не спростовують, обов`язкові підстави для скасування рішення суду у цій частині вирішення позовних вимог, колегією суддів не встановлені.

Щодо доводів апелянта про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК).

Враховуючи наведені вище норми закону й те, що первинна державна реєстрація права власності на спірні нежитлові приміщення після вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради була здійснена 18.10.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., а момент набуття права власності на нерухоме майно закон пов`язує саме з державною реєстрацією такого права, тому початком перебігу позовної давності за вимогою Львівської міської ради про витребування майна є день державної реєстрації права власності приватного підприємства «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» на спірне нерухоме майно 18.10.2016 року, а тому, звернувшись із вказаним позовом 06.02.2017 року, Львівська міська рада не пропустила строку позовної давності для пред`явлення вказаних вище позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про непропущення Львівською міською радою строку позовної давності, тому правових підстав для застосування норми ч.4 ст.267 ЦК України, як просить апелянт, немає.

В частині вирішення спору за зустрічним позовом рішення суду апелянт не оскаржує, тому відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні підстави для його перегляду в цій частині апеляційним судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду в оскаржуваній частині, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

Цяцяк Р.П.