Справа № 950/363/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2020 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. за участю секретаря - Лєсної Н.В., позивачки - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Лебедині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка та представник позивача звернулися до суду з вищевказаним позовом до відповідачки, мотивуючи вимоги тим, що вони є власника квартири АДРЕСА_1 . 07.07.2007 року позивач - ОСОБА_5 уклав шлюб із відповідачкою - ОСОБА_7 . Після його реєстрації, позивач ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_6 стали проживати у вищевказаній квартирі. 29.10.2007 року позивач ОСОБА_5 зареєстрував свою дружину за місцем їх проживання у квартирі АДРЕСА_1 . З жовтня 2016 року позивач ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_6 припинили спільне проживання, а 21.04.2017 року шлюб між сторонами було розірвано.Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_6 відмовилася виїхати із квартири та лишилася проживати в квартирі. Позивач ОСОБА_5 змушений був виїхати із належної квартири відразу після припинення шлюбних стосунків із відповідачкою. Позивачка ОСОБА_1 після розірвання шлюбу позивача ОСОБА_5 та відповідачки лишилася проживати у належній на праві власності квартирі. Спільне проживання в одній квартирі з відповідачкою є неможливим, так як остання весь час принижує позивачку, вживає ненормативну лексику тому вона була змушена йти з власної квартири. На даний час квартира перебуває у одноособовому користуванні та розпорядженні відповідачки. Будучи власниками квартири позбавлені всіх своїх прав щодо володіння та розпорядження власністю, окрім цього навіть позбавлені права користування своєю власністю як житлом. З метою врегулювання спору в досудовому порядку позивачами було вручено відповідачці три примірники договору оренди частини житлового приміщення, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Відповідачка взяла на вивчення зазначені договори, але відмовилася підписати договір. У зв`язку з цим позивачі звернулися до суду і просять усунути їм, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення без надання іншого житла ОСОБА_6 та стягнути із ОСОБА_6 на їх користь всі понесені судові витрати.

Позивачка, її представник - адвокат Стеценко В.М., та представник ОСОБА_5 ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. ОСОБА_1 суду доповнила, що відповідачка постійно принижує її, лається вживаючи ненормативну лексику. За час спільного проживання після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою остання щоденно бажала їй смерті, плювала у їжу, всіляко унеможливлювала нормальне існування у власній квартирі. До жовтня 2019 року ОСОБА_1 змушена була приходити додому виключно пізно увечері та для того щоб лише переночувати. 01 жовтня 2019 року відповідачка ОСОБА_6 безпідставно викликала поліцію та звинуватила її у вчиненні домашнього насильства над нею. У зв`язку з чим відносно неї - ОСОБА_1 було складено протокол про вчинення мною адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. На підставі цього вона була змушена у своєму немолодому віці та з підірваним здоров`ям доводити свою невинність у суді.

Після цього стан її здоров`я значно погіршився, що підтверджується медичними документами та вона змушена була лікуватися, що потягло за собою значних фінансових втрат. Але найгірше в цій ситуації, що у 63 роки змушена йти з власної квартири жити до дочки. Оскільки ми не маємо іншого житла окрім квартири АДРЕСА_1 .Добровільно відповідачка не бажає звільнити їх житло. Окрім цього відповідачка не утримує квартиру в належному санітарному стані, стіни та стеля квартири вже пошкоджені грибком, що безпосередньо порушує право власності та у випадку ігнорування проблеми призвести до втрати функціонального призначення квартири як житлового приміщення та відповідно до втрати прав власності на житло. Тому просить позов задоволити.

Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечує. Пояснила, що після розірвання шлюбу позивача та відповідачки, остання дійсно залишилася проживати разом з малолітніми дітьми за реєстрацією місця їх проживання у квартирі належній на праві спільної часткової власності позивачам, але не з підстав відмови виїхати з даного житла, а з підстав домовленості між нею та її колишнім чоловіком (позивачем у справі) та його згоди щодо її проживання разом зі спільними дітьми, оскільки при розірванні їх шлюбу спору про визначення місця проживання дітей між ними не виникло. За спільною згодою подружжя було вирішено визначити місце проживання малолітніх дітей разом з їх матір`ю (відповідачкою), про що зазначено у мотивувальній частині рішення суду про розірвання шлюбу від 21.04.2017 року.

Стосовно твердження позивачки, що відповідачка причетна до погіршення стану її здоров`я внаслідок звернення до поліції та розгляду адміністративного провадження у судовому засіданні, то слід вказати, що медичні довідки та рецепти, які містяться у матеріалах справи та подані стороною позивача, не можуть бути належними доказами створення позивачам перешкод у користуванні житловим приміщенням, оскільки позивачка є особою пенсійного віку та у своєму позові сама вказує на свій похилий вік та незадовільний стан свого здоров`я.

Щодо проекту договору оренди, який міститься у матеріалах справи, та твердження позивачів стосовно обставин відмови його підписання відповідачкою, то слід зазначити, що дійсно відповідачкою був розглянутий даний договір, але сторони не дійшли згоди стосовно його умов, зокрема строку дії, порядку внесення платежів та ціни договору. При цьому, відповідачкою було запропоновано позивачу, який є батьком їх спільних малолітніх дітей, внесення змін до умов проекту договору щодо перегляду оплати вартості проживання за договором, зокрема звільнення її від оплати за проживання та користування житловим приміщенням за малолітніх дітей, оскільки вона офіційно не працевлаштована, джерелами існування сім`ї є допомога при народженні дитини на сина ОСОБА_8 ; допомога на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях; допомога малозабезпеченій сім`ї та аліменти на утримання дітей, які сплачувалися позивачем у примусовому порядку в розмірі 2900 грн. на місяць на трьох дітей, а з січня 2020 року 3110 грн., які позивач з квітня 2020 року заборгував, що підтверджується довідкою ДВС від 28.08.2020 року, а сплатив лише у жовтні 2020 року, тобто після подання вказаної довідки в якості доказу до суду.

Таким чином, відповідно довідки про доходи відповідачки за період з жовтня 2019 року по лютий 2020 року, її грошові виплати склали 4666,28 грн., за винятком аліментів. Тому, вона не має фінансової можливості сплачувати суму оренди, вказану в договорі, а саме 2000 грн. за оренду житлової кімнати площею 16,6 кв. м, без врахування комунальних платежів, які відповідачка сплачує одноособово. Крім того, зазначає, що відповідачка разом з малолітніми дітьми фактично без зміни місця проживання мешкає та зареєстрована за адресою у квартирі, належній позивачам, іншого житла, у т. ч. й належного їй чи дітям на праві приватної власності не має, тому виселення та зняття з реєстрації позбавить відповідачку та дітей єдиного житла де вони можуть проживати.

Окрім цього, відповідачка фактично постійно користується житлом, бере участь в утриманні квартири, одноособово сплачує комунальні послуги, зберігає в приміщенні належні їй та дітям речі. Користування житлом здійснюється на підставі усної угоди, укладеної зі співвласником житла, - позивачем, тобто у межах визначеної площі, а саме проживання в одній кімнаті та користування виключно за потреби іншими приміщеннями квартири. За вказаних обставин, вважаю, що підстави для виселення відповідачки без надання іншого житла, що призведе до виселення разом із неповнолітніми дітьми, які за згодою співвласника квартири (позивача) зареєстровані у спірній квартирі та користуються нею, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачами не доведені.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого відділом комунального майна та приватизації міськвиконкому Лебединської міської ради Сумської області від 19.03.2003 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 по Ѕ частині кожному (а.с.12). Право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом із реєстру № 187397938 від 04.11.2019 року (а.с.13), що також стверджується довідкою на квартиру № 801 від 10.10.2019 року КП «БТІ» виконавчого комітету Лебединської міської ради (а.с.14) та технічним паспортом на квартиру (а.с.15-17).

З довідки про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку від 20.11.2019 року (а.с.18) вбачається що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

ОСОБА_5 та ОСОБА_12 перебували у шлюбі з 07.07.2007 року, який був зареєстрований у Лебединському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області в, серія НОМЕР_2 (а.с.19) та який було розірвано на підставі рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21.04.2017 року у цивільній справі № 580/287/17 (а.с.20).

З метою врегулювання спору позивачами було вручено відповідачці три примірники договору оренди частини житлового приміщення, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Відповідачка взяла на вивчення зазначені договори, що підтверджується відеодоказом. Але відмовилася підписати договір. Після чого ними ще чотири рази : 11.10.2019 року, 27.11.2019 року, 12.12.2019 року та 26.12.2019 року направлялися відповідачці примірники договору оренди частини квартири для їх підписання чи узгодження умов проживання у квартирі, але всі листи вона приймати відмовилася (а.с.32-38).

18.02.2020 року до виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області позивачами направлено звернення про те, що ОСОБА_6 з якою проживають троє неповнолітніх дітей, занедбала квартиру, і діти проживають в антисанітарних умовах (а.с.46). 01.03.2019 року на адресу представника позивача надійшла відповідь в якій зазначено, що працівниками служби у справах дітей та фахівцем із соціальної роботи Лебединського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було здійснено обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_6 . На момент перевірки в кімнаті, де проживають мати з дітьми було чисто та прибрано. Речі та одяг знаходилися відповідних місцях. Сезонним одягом, взуттям продуктами харчування малолітні діти забезпечені в достатній кількості. Матері ОСОБА_10 було надано рекомендацію відмити плісняву у нежитловій кімнаті (а.с.48).

Судом з`ясована думка малолітньої дитини: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який повідомив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Спочатку він проживав з обома батьками, братом, сестрою і бабусею. На даний час проживає лише з матір`ю братом та сестрою. Він відвідує школу, яка розташована поряд з домівкою, за місцем проживання та в школі має друзів. Житло, в якому він проживає облаштоване для його проживання та навчання.

Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_5 , як власник житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з 29.10.2012 року вселив в нього дружину ОСОБА_10 , та вони стали проживати разом, в них народилося троє дітей, вони вели спільне господарство, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 стала належати до членів його сім`ї, тим паче що вони перебувала в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

З наведених норм права випливає, що сам факт припинення сімейних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 21.04.2017 року не є самостійною підставою для позбавлення відповідачки права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК України передбачені випадки для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. Так, відповідно до частин 1 - 3 цієї статті якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Врахувати, приписи частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України, за якими місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

З наведеної норми права випливає, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, вказаний висновок відповідає позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року 711/4431/17. У вказаній постанові також зазначено, що Верховний Суд ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин, Верховний Суд вважає, що виселення малолітнього за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не спів мірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

У даному випадку спір про визначення місця проживання неповнолітніх дітей між відповідачкою та позивачем відсутній. При цьому, діти були зареєстровані у спірній квартирі, за місцем реєстраційного обліку, як їх батька, так і матері.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою не є безумовною підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування спірним житлом. Крім того, позивачі вимог до неї щодо визнання її такою, що втратила право користування житлом не заявляли, а отже відповідачка з дітьми не позбавлені права користуватись спірним житлом.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачами не доведено.

Також судом встановлено, що місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_13 , 2008 року народження, ОСОБА_14 , 2011 року народження та ОСОБА_15 , 2014 року народження, батьками визначено це спірна кватира, діти мають право користуватися житлом батьків, що не суперечить вимогам частини шостої статті 29 Цивільного кодексу України, а отже наявність або відсутність реєстрації за місцем проживання особи не спростовує право дітей користуватися житловим приміщенням їх батька.

Посилання позивача на те, що право власності, до якого входить право користування, володіння та розпорядження майном, є непорушним, що гарантоване ст. 41 Конституції України, не спростовує висновків суду, оскільки статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Оскільки судом не встановлена наявність підстав, передбачених законом, для виселення ОСОБА_6 та її малолітніх дітей без надання іншого жилого приміщення, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_16 та ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення без надання іншого житла, відмовити.

Керуючись ст.ст. 29, 405 ЦК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 116, 156,157 ЖК України, ст. ст. 141, 206, 259, 264 - 265, 273, 354, ЦПК України -

У Х В А Л И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Лебединський районний суд Сумської області.

Повний зміст рішення виготовлений 24.12.2020 року.

Суддя Бакланов Р. В.