КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3787/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.,

за участю секретаря Ратовської А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення коштів за утримання автомобіля,

ВСТАНОВИВ:

31.08.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її - ОСОБА_1 користь кошти на утримання автомобіля марки «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 у розмірі 18791,32 грн.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що з листопада 1989 року вона - ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, рішенням Київського районного суду м. Одеса від 18.12.2015 року по цивільної справі №520/9289/15-ц, яке було змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.03.2016 року, шлюб між нею - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Позивач вказує, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі нею було придбано автомобіль марки «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 , який був зареєстрований 12.12.2008 року за ОСОБА_2 з особливою відміткою, що вона має право їм керувати, та з дня покупки і по теперішній час зазначеним автомобілем користується, керує та утримує тільки вона.

У подальшому, як зазначає позивач, після розірвання шлюбу, в Київському районному суді м. Одеси розглядалася справа про поділ майна № 520/16281/15-ц, 12.07.2018 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, яким визнано за нею - ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 , та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 .

Так, позивач вказує, що своїм рішенням від 12 липня 2018 року суд визнав ідеальні частки її - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в автомобілі марки «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 , без його реального поділу та залишив транспортний засіб у спільній частковій власності.

Однак, позивач стверджує, що не погоджуючись з іншими пунктами рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, а тому рішення суду першої інстанції не набрало законної сили.

Одеський апеляційний суд постановою від 17.10.2019 року скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково, і на теперішній час, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року і справу № 520/16281/15-ц передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Також позивач зазначає, що у 2018 році ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до неї про стягнення коштів, в якому просить суд залишити автомобіль марки «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 , на праві власності у неї - ОСОБА_1 , та стягнути з неї - ОСОБА_1 120 000 грн. компенсації за користування і володіння автомобілем порядку поділу майна.

При цьому, як вважає позивач, оскільки її право власності на Ѕ частину автомобіля визнано рішенням суду, яке станом на теперішній час є предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, тобто на даний час це право у неї не виникло, а тому право ОСОБА_2 на 1/2 частину транспортного засобу не є порушеним, а тому позов ОСОБА_2 є передчасним.

Однак, у зв`язку з тим, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.06.2020 року було закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 про стягнення коштів, та призначено справу до судового розгляду, і вона не встигла подати зустрічний позов у строки підготовчого провадження, ОСОБА_1 звернулася з окремою позовною заявою про стягнення коштів на утримання автомобіля.

Так, позивач стверджує, що починаючи з грудня 2008 року та по теперішній час, зокрема, після розірвання шлюбу та поділу майна у вигляді транспортного засобу, нею особисто за власні кошти здійснюються витрати на утримання та збереження в задовільному стані вказаного автомобілю, в той час як відповідач участі у витратах на утримання вказаного транспортного засобу жодним чином не приймає.

Позивач зазначає, що за вказаний період нею було витрачено на утримання автомобіля грошові кошти у розмірі 37582,64 грн., що підтверджується відповідними квитанціями та накладними, у зв`язку з чим, 1/2 частина витрат на утримання вказаного майна, що становить 18791,32 грн. підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Загальна сума компенсації витрат на утримання автомобіля, як вказує позивач, за період з 01.03.2016 року по 01.06.2020 рік складає 37582,64 грн., тому відповідач, як співвласник автомобіля, має компенсувати частину витрат на його утримання.

З урахуванням викладеного, оскільки, на думку позивача, вона як співвласник, який належним чином утримує автомобіль, за що витрачає власні кошти, сплачуючи їх як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати в судовому порядку стягнення в порядку регресу частину понесених витрат з недобросовісного співвласника, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 14.09.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за утримання автомобіля. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у справі, у строки передбачені ст. 275 ЦПК України. Задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. Витребувано з Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області та Єдиного державного реєстру МВС інформацію з облікових даних щодо наявності зареєстрованих транспортних засобів за ОСОБА_2 , 1955 року народження, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

01.10.2020 року від відповідача ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає про те, що автомобіль марки «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 , був придбаний під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти та оформлений на його ім`я, а тому посилання позивача на те, що автомобіль був придбаний за її кошти не відповідають дійсності.

Відповідач вказує, що він дозволив позивачу керувати автомобілем, ніякого письмового договору про утримання автомобіля тільки позивачем укладено не було, і цей факт він заперечує, а тому є недопустимим стягнення коштів на утримання автомобіля при відсутності відповідного письмового договору.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу , здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Однак, як стверджує відповідач, такої згоди немає, і він не згоден з тим, що користуватись об`єктом права спільної сумісної власності буде виключно позивач, а він буде нести тягар утримання автомобіля.

При цьому, відповідач вказує, що на протягом п`яти років позивач не зверталась до суду з вимогою встановити порядок розпорядження автомобілем, і наразі позбавлена права вимагати від нього грошові кошти за те, що автомобілем весь цей час користувалася та продовжує користуватися тільки вона.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

01.10.2020 року на виконання вимог ухвали суду Регіональний сервісний центр ГЦС МВС в Одеській області надіслав суду витребувану інформацію.

09.10.2020 року від позивача до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що підставою для подання нею даного позову слугувало звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до неї про стягнення коштів, предметом якого є автомобіль марки «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 .

По вказаній справі була проведена судово-товарознавча експертиза, яка встановила вартість автомобіля в сумі 163 521,80 грн.

Позивач стверджує, що вартість автомобіля на теперішній час є результатом її зусиль по утриманню і обслуговуванню автомобіля, в доброму технічному стані автомобіль знаходиться тільки завдяки її зусиллям і її фінансовим вкладенням.

Таким чином, позивач зазначає, що у зв`язку з вимогами ОСОБА_2 про стягнення з неї коштів за користування і володіння автомобілем на підставі результатів судово-товарознавчої експертизи, що є половиною вартості автомобіля, у неї виникла необхідність звернутися до суду з відповідними позовними вимогами.

При цьому, позивач вважає, що ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву не надав своїх пояснень по суті позовних вимог, не надав аргументів на спростування її вимог та не обґрунтував свої заперечення щодо відхилення позову.

Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного, у зв`язку з тим, що від відповідача надійшов відзив на позов, а позивач надала суду відповідь на відзив, суд вважає за можливе розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 12.12.2008 року автомобіль «HYUNDAI», моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 . Особливі відмітки: має право керувати ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2015 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.03.2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2015 року змінено в частині зазначення того, що сторони «майже п`ять років сумісного господарства не ведуть, жодних подружніх стосунків не підтримують» і вказано, що сторони не ведуть сумісного господарства з лютого 2015 року. В решті рішення залишено без змін.

У 2015 році ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання договору частково недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права власності, визнання права власності.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2018 року було визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "HYUNDAI", моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_5 , та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "HYUNDAI", моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_5 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 17.10.2019 року було скасовано в частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року.

Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що з дня придбання та до цього часу ОСОБА_1 одноосібно користується автомобілем марки "HYUNDAI", та з 01.03.2016 року по 01.06.2020 року її витрати на утримання автомобіля склали 37 582,64 грн., що підтверджується товарними чеками, квитанціями, рахунками-фактури, актами виконаних робіт (а.с.31-48).

Оскільки автомобіль марки "HYUNDAI", моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_5 , на даний час перебуває у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_1 , яка здійснює його утримання, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_2 половину вартості коштів на утримання вказаного автомобіля, які були нею витрачені.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідна згода відносно витрат на утримання автомобіля між сторонами відсутня.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх їх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами вимоги позову не доведені.

При цьому, суд виходить з того, що автомобіль марки "HYUNDAI", моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_5 , перебуває у фактичному користуванні та володінні позивача, а понесені позивачем витрати по ремонту автомобіля, технічне обслуговування, витрати на паливо, тощо, суд відносить до витрат, пов`язаних з експлуатацією позивачем вказаного автомобіля, а не як витрати на управління, утримання та збереження спільного майна, в розумінні ст.360 ЦК України, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Право власності в суб`єктивному значенні це можливість власника володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (річчю, майном) на свій власний розсуд і в своїх інтересах або інтересах інших осіб. Зміст права власності складається із правомочностей володіння, користування і розпорядження річчю (майном) власника.

Право володіння це право фактичного, фізичного та господарського впливу на річ (майно).

Право користування можливість власника або інших осіб вилучати з речі її корисні властивості, привласнення плодів і доходів, що приносяться річчю для задоволення своїх потреб.

Слід наголосити, що право володіння і право користування нерозривно пов`язані між собою. Без володіння не може бути здійснено користування річчю (майном).

Право розпорядження це можливість власника визначати юридичну і фактичну долю майна.

Як зазначає позивач ОСОБА_1 у позовній заяві та по суті ці обставини не заперечуються відповідачем ОСОБА_2 , з дня придбання та по цей час включно зазначеним вище автомобілем володіє та користується виключно позивач, тобто право володіння та право користування як можливості власника вилучати з речі її корисні властивості, що приносяться річчю для задоволення своїх потреб, реалізуються виключно позивачем ОСОБА_1 , а тому, на переконання суду, саме позивач і повинна нести витрати на паливо, поточний ремонт автомобіля, його зберігання та технічне обслуговування тощо.

Суд враховує і те, що стаття 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Оскільки відповідач ОСОБА_2 зазначеним вище автомобілем не володів і не користувався, суд виходить з того, що він не повинен нести тягар утримання цього майна, у протилежному випадку це суперечило б фундаментальним засадам цивільного права, а саме: принципам справедливості, добросовісності та розумності.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за утримання автомобіля.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 270-279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за утримання автомобіля відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя Петренко В. С.