П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 242/3633/19

Номер провадження 22-ц/804/589/20

05 лютого 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів - Баркова В.М., Биліни Т.І.

за участю секретаря - Сидельнікової А.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Коліщук З.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року за її позовом стягнуто з АТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 28382 грн. 18 коп. В частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі: АТ «Українська залізниця») на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 04 квітня 2019 року, а 17 травня 2019 року на її рахунок була зарахована заборгованість з заробітної плати у повному обсязі. Просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року (наступний день після звільнення) по 17 травня 2019 року (день фактичного розрахунку) у розмірі 169 684 грн.88 коп., яка визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2019 року у задоволені вищевказаного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що вина відповідача у несвоєчасній виплаті їй заробітної плати встановлена рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року , яким була стягнута заборгованість по заробітній платі. Крім того, доказом настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мало місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, що передбачено ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте такий сертифікат відповідачем не наданий, а наданий висновок. Також цей висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року було складено після її звільнення, тому у відповідача було достатньо часу для виплати їй боргу з заробітної плати.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, апеляційну скаргу підтримала.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В повній мірі зазначеним вимогам закону судове рішення місцевого суду не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач з 02 серпня 2016 року, на підставі наказу № 44/ДН-лс від 01 серпня 2016 року, працювала в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді провідного інженеру сектору ремонту та механізації відділу колійного господарства.

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП на підставі наказу №11194/ДН-ос від 14 липня 2017 року (а.с 18).

27 листопада 2018 року у Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» змінилась назва на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на її користь з АТ «Українська залізниця» заборгованість по заробітній платі у сумі 28382 грн. 18 коп. В частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено (а.с. 25-30).

17 травня 2019 року з позивачем відбувся повний розрахунок по заробітній платі, на картковий рахунок останньої відповідач перерахував 28 368 грн. 22 коп. (а.с 32).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають встановленню обставини, які свідчать про те, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Доказом відсутності вини АТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати є Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 20 березня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає.

При цьому місцевий суд дійшов висновку про відмову у стягненні середнього заробітку з моменту звільнення позивача по день фактичного розрахунку.

Проте з такими висновками повністю погодитись не можна.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

Позивач в період з 02 серпня 2016 року працювала на посаді провідного інженеру сектору ремонту та механізації відділу колійного господарства Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», звідки була звільнена 17 липня 2017 року.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Висновком Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року встановлено, що втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з статтями 47, 83, 115, 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обов`язків передбачених законодавством України про працю, а саме: статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».( а.с.46-62)

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем, з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за період з 28 листопада 2018 року по 17 травня 2019 року (день фактичного розрахунку).

Доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача з невиплати позивачу заробітної плати встановлена рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки зазначеним судовим рішенням встановлено виникнення обставин непереборної сили, у період існування яких відповідач був позбавлений можливості провести з позивачем повний розрахунок при звільненні.

Крім того, не заслуговують на увагу апеляційного суду посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач не довів настання непереборної сили (форс-мажору), оскільки надав суду не сертифікат Торгово-промислової палати України, а висновок, оскільки згідно п.3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3), сертифікат в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження.

Та обставина, що висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року було складено після звільнення позивача з підприємства відповідача не має правового значення, оскільки виникнення обставин непереборної сили у відповідача встановлено, згідно цього документа, з 20 березня 2017 року, а затримка розрахунку при звільненні розпочалась у позивача 17 липня 2017 року.

Разом з тим, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за період з 28 листопада 2018 року по 17 травня 2019 року, місцевий суд також розглянув позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 27 листопада 2018 року та ухвалив рішення про відмову в його задоволенні, при чому не звернув уваги на те, що аналогічний позов вже був розглянутий судом і рішення, ухвалене за результатами його розгляду, набрало законної сили.

Згідно п.3.ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

В силу п.4 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року, яким позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 27 листопада 2018 року залишено без задоволення, набрало законної сили, оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 27 листопада 2018 року слід скасувати та закрити провадження у справі в цій частині. В решті рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 377, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 27 листопада 2018 року скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду, за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав, протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.

Судді: