ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

іменем України

27 жовтня 2020 року м. Херсон

справа № 650/1331/18

провадження №22-ц/819/690/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Базіль Л.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Геленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області у складі судді Коваля В.О. від 05 лютого 2020 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» про визнання угоди про внесення змін до договору оренди земельних ділянок недійсною, її розірвання та зобов`язання повернути земельну ділянку,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, остаточні вимоги якого виклав у позовній заяві від 06 листопада 2019 року / т.2 а.с.87-88/ про визнання повторного договору оренди земельної ділянки від 25.07.2012 року недійсним правочином та розірвати вказаний договір; зобов`язати відповідача повернути позивачу належну йому на праві власності земельну ділянку, яка незаконно використовується відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі Державного акту він є власником земельної ділянки площею 9,77 га, яка розташована на території Новокам`янської сільської ради, вказана земельна ділянка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

01 липня 2006 року він уклав з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» договір оренди земельної ділянки зі строком дії до 01.12.2016 року. Позивач посилається на те, що відповідно до положень п. 3.7 вказаного договору, норм статтей 407, 412 ЦК України договір припиняється у разі закінчення строку на який він був укладений.

Проте, в порушення умов договору та норм ЦК України товариство відмовляється повертати земельну ділянку, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 був укладений повторний договір оренди земельної ділянки від 25.07.2012 року і його строк дії до 31 грудня 2023 року. Позивач вказує на те, що даний договір ним не укладався та не підписувався, при отриманні копії даного договору виявив, що у ньому підроблено його підпис. Вказує, що не підписання ним повторного договору оренди земельної ділянки від 25.07.2012 року вже доведено в рамках кримінального провадження.

Також, відмовляючи у поверненні земельної ділянки, відповідач посилається на те, що позивачем у 2015 році підписана угода про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, проте, позивач зазначає, що дійсно угода про внесення змін до договору оренди земельної ділянки у 2015 році ним підписувалась у межах договору оренди від 2006 року, але вона стосувалась не строку дії договору, а оплати орендної плати власникові земельної ділянки.

Зазначає, що при укладанні повторного договору від 25.07.2012 внаслідок його не підписання позивачем були порушені вимоги ст. 203, 215 ЦК України, що є підставою недійсності правочину. Вимоги розірвання договору обґрунтовані цими ж обставинами.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати повторний договір оренди земельної ділянки від 25.07.2012 року, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі державного акту серії ХС №081420 виданого згідно розпорядження В.Олександрівської райдержадміністрації №71 від 21 лютого 2003 року, площею 9,77 га недійсним правочином та розірвати вказаний договір; зобов`язати ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі державного акту серії ХС №081420 виданого згідно розпорядження В.Олександрівської райдержадміністрації №71 від 21 лютого 2003 року, площею 9,77 га розташованої на території Новокам`янської сільської Ради і яка в даний час незаконно використовується відповідачем.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 05 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальність «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку доказам та обставинам справи. Зокрема, не прийняв до належної уваги ухвалу суду першої інстанції про закриття кримінального провадження, в якій чітко зазначено, що підпис у договорі від 2012 року виконаний не ОСОБА_2 . Так, в період проведення досудового слідства була проведена судово почеркознавча експертиза, яка підтвердила той факт, що підпис у договорі оренди від 25.07.2012 року виконана не ОСОБА_1 , а іншою особою, як з`ясувалось ОСОБА_2 , відносно якого матеріали були направлені в суд і кримінальне провадження згідно ухвали суду було закрите, у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Вважає, що суд незаконно не прийняв до уваги ухвалу суду про закриття кримінального провадження, в якій чітко зазначено, що підпис у договорі від 2012 року вчинений не ОСОБА_1 . Суд першої інстанції, в інтересах відповідача зробив припущення про обізнаність позивача про наявність оспорюваного правочину від 2012 року, що не ґрунтуються на наведених позивачем доказах, а саме розмірах орендної плати у спірний період. Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилися обставини неотримання позивачем орендної плати за 2018 -2019 рр. та його дії по обробленню у сезон 2017-2018 земельної ділянки, що з урахуванням наявності його обізнаності про договір від 2012 року нелогічним було б вкладання ним грошових коштів, тим більше, що відповідач самоправно її переорав та залишив під пар.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги не визнала, рішення суду вважає законним та не обґрунтованим, зазначила, що позивачем орендна плата отримувалася постійно, про укладену угоду у 2012 року він був обізнаний, а тому суд першої інстанції зробив правильні висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності висновку експерта, проведеного на підставі ухвали суду, копія ухвали суду по кримінальному провадженню не має сили доказу на підтвердження підробки відпису ОСОБА_1 . Суд також прийняв до уваги, що відповідно до Угоди про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 25.07.2012 року орендну плату сторони замість твердої грошової суми визначили шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а саме 3% з урахуванням індексу інфляції за кожен рік оренди. Позивач отримував орендну плату, починаючи з 2015 року відповідно до Угоди 2012 року, яка виплачувалась у значно більшому розмірі, тож не міг не знати про її існування. Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримував орендну плату від ТОВ СП «Злато Таврії» до 2019 року включно, тоді як термін дії Договору оренди земельних ділянок від 01.07.2006 року закінчився в 2016 році.

Суд першої інстанції також навів положення ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання додаткової Угоди про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 25.07.2012 року недійсним правочином та її розірвання, а також відмовив і у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку, як похідної вимоги про визнання недійсною додаткової Угоди про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 25.07.2012 року.

Суд встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 9,77 га, яка розташована на території Новокам`янської сільської ради, цільове призначення земельної ділянки: ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХС №081420 від 10 березня 2003 року /а.с.5/.

01 липня 2006 року між ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» (орендар) та Орендодавцями, серед яких зазначений ОСОБА_1 , укладено договір оренди земельних ділянок, відповідно до умов договору, якого ОСОБА_1 надає земельну ділянку, яка належить йому на підставі державного акту ХС №081420, а Орендар набуває право на оренду земельної ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 7 Договору оренди земельних ділянок, договір укладено терміном на десять років п`ять місяців з 01 липня 2006 року до 01 грудня 2016 року. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк.

Договір оренди земельних ділянок зареєстровано у Великоолександрівському реєстраційному окрузі Херсонської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02 серпня 2006 року за № 4АА71600003 /а.с.7-15/.

У пункті 8 Договору вказано, що за кожен рік користування вказаними в договорі оренди земельними ділянками (364 календарні дні) Орендар сплачує кожному вище зазначеному Орендодавцю річну орендну плату, яка встановлюється в розмірі 140 ( сто сорок) гривен за гектар за кожен рік оренди, з урахуванням індексу інфляції. Виплата орендної плати на одну земельну ділянку (пай) здійснюється в грошовому вигляді.

25.07.2012 року між ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» (Орендар) та громадянами власниками земельних ділянок, серед яких зокрема ОСОБА_1 укладено Угоду про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок, а саме внесено зміни до пункту 7, 8 договору оренди земельних ділянок зареєстрованого 02 серпня 2006 року за № 4АА71600003 та викладено його в такій редакції:

7. Договір укладено до 31 грудня 2023 року. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за шість місяців до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію.

8. За кожен рік користування вказаними в договорі оренди земельними ділянками (364 календарні дні) Орендар сплачує кожному вище зазначеному Орендодавця річну орендну плату, яка встановлюється в розмірі 3,0 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з урахуванням індексу інфляції за кожен рік оренди.

Дана угода є невід`ємною частиною договору оренди земельних ділянок зареєстрованого 02 серпня 2006 року /т. 1 а.с.16-19/.

У 2015 році між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» було укладено Угоду про внесення змін до Договору оренди земельної ділянки відповідно до якої внесено зміни і доповнення до Договору оренди земельної ділянки зареєстрованого 02.08.2006 року за № 4АА71600003, згідно яких з моменту набрання чинності цієї Угоди:

1.Орендар при нарахуванні орендної плати Орендодавцеві, крім коефіцієнту 3,997 також застосовує до нормативної грошової оцінки земельної ділянки коефіцієнт 1,756.

2. Пункт 13 розділу «Орендна плата» викладено у новій редакції: «У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,05% від несплаченої суми за кожен день прострочення»

3. Доповнено розділ «Орендна плата» новим абзацом такого змісту: «Орендна плата може сплачуватися шляхом перерахування коштів Орендарем на банківський рахунок Орендодавця або його кредитну, зарплатну, пенсійну розрахункову, депозитну картку тощо, а також будь-який інший банківський рахунок, або картку вказані Орендодавцем, або електронним поштовим переказом тощо». Дана угода підписана ОСОБА_1 /а.с. 24 т.1/

ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Угоду про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 25.07.2012 року з відповідачем не укладав і не підписував її.

Відповідно до листа Великоолександрівського відділення поліції Бериславського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області Національної поліції України за вих. №499/37.1.02-2019 від 30.01.2019 року, встановлено, що у провадженні слідчого відділення Великоолександрівського відділення поліції Бериславського відділу поліції ГУНП в Херсонській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000371 від 30.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, за заявою ОСОБА_1 за фактом підробки підпису у договорі оренди земельної ділянки. На даний час розслідування вказаного кримінального провадження триває. Відібрано експериментальні та вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_1 , по яких призначено судову почеркознавчу експертизу /а.с. 191 т. 1/.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04.04.2019 року по справі №650/452/19 (провадження № 1-кп/650/108/19) розглянуто обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000371 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 358 КК України та встановлено, що ОСОБА_2 обвинувачується в тому, що 25.07.2012 року усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, переслідуючи прямий умисел, направлений на збільшення розміру суми орендної плати, за користування земельною ділянкою з кадастровим №:04:012:0027, площею 9,77 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новокам`янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області та належить його рідному братові ОСОБА_1 , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХС №081420 від 10.03.2003 року, власноручно, вніс завідомо неправдиві відомості до угоди від 25.07.2012 року про внесення змін до договору оренди земельних ділянок від 01.07.2006 року, зареєстрованому 02.08.2006 року за №4АА715600003, а саме здійснив підробку підпису ОСОБА_1 у даній угоді, укладеній з однієї сторони ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» та громадянами власниками земельних ділянок з іншої сторони, яка була зареєстрована у встановленому законом порядку 25.07.2012 року. Даною ухвалою звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК україни, у зв`язку з закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України. Кримінальне провадження №0000371 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 358 КК України - закрито. Ухвала набрала законної сили 12.04.2019 року /а.с. 21-23 т. 2/.

У відповідності до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

У відповідності до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Належним доказом не підписання ОСОБА_1 Угоди про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 25.07.2012 року є обставини, встановлені ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04.04.2019 року по справі №650/452/19 (провадження № 1-кп/650/108/19) про звільнення від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, якою встановлено, що ОСОБА_2 здійснив підробку підпису ОСОБА_1 в Угоді від 25.07.2012 року.

У силу положень частини шостої статті 82 ЦПК України вказана ухвала має преюдиційне значення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Отже суд першої інстанції дійшовши неправильного висновку про те, що за відсутності висновку експерта, проведеного на підставі ухвали суду, копія ухвали суду по кримінальному провадженню не має сили доказу на підтвердження підробки підпису позивача.

Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на не надання позивачем висновку судово-почеркознавчої експертизи, а також не заявлення ним клопотання про її призначення в цій справі, в порушення вимог ст. 12 ЦПК України не роз`яснив позивачу його процесуальні права щодо надання такого висновку з матеріалів кримінального провадження, враховуючи, що суд постановлював ухвалу, яка скасована, про зупинення провадження саме до отримання висновку у кримінальному провадженні. До апеляційної інстанції позивачем додана копія висновку експерта, у якому судовий експерт зробив висновок про невиконання ОСОБА_1 підпису на спірній Угоді, а виконання його ОСОБА_2 / т.2 а.с.150-156/. В силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне прийняти доданий до апеляційної скарги доказ, оскільки його не надання було зумовлено неналежним виконанням судом першої інстанції норм процесуального права та він має узгодження з ухвалою суду першої інстанції про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності / т.2 а.с. 22-23/.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) висловила позицію про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним та вказала (п.7.35), що у такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки в межах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, позивач у справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Таким чином, предметом негаторного позову може бути вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 серпня 2019 року у справі № 925/366/18).

Оскільки встановлено, що ОСОБА_1 не підписував Угоду про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 25.07.2012, відповідно, істотні умови цієї угоди не погоджував, зазначене вказує на порушення права позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження власною земельною ділянкою.

За таких обставин порушене право власності позивача підлягає захисту шляхом витребування від ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» земельної ділянки відповідно до статті 391 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 624/653/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що підставою розірвання угоди від 25.07.2012 є її недійсність. Проте, враховуючи вищенаведене та норми статей 651- 653 ЦК України розірвання договору може бути застосовано до дійсного, укладеного (вчиненого) правочину. Отже, вищенаведені підстави та обставини справи не є підставою для задоволення вимоги ОСОБА_1 про розірвання угоди від 25.07.2012 року.

Суд першої інстанції пославшись на норми статті 267 ЦК України відповідно до якої строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові не звернув увагу на таке.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди землі, його розірвання слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту в цій частині, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 у справі № 686/16196/15-ц (провадження № 61-42070св18) зроблено такий правовий висновок.

До позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Таким чином, поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про необізнаність позивача щодо наявності Угоди від 25.07.2012 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки внаслідок отримання орендної плати до 2015 року (часу внесення змін у договір) узгоджуються з наведеним відповідачем у відзиві на позовну заяву розміром нарахованої орендної плати /т.2 а.с.90-92/, як таким який є майже однаковим з 2009 по 2014 рік, а отже висновки суду про збільшення суми орендної плати з 2015 року свідчать про обізнаність позивача щодо спірної Угоди та застосування строку позовної давності є помилковими, проте для задоволення вимог про повернення земельної ділянки правового значення вони не мають за вищенаведених підстав.

Відповідно до частин першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Так при зверненні до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір в сумі 705 грн. відповідно до заявленої вимоги про повернення земельної ділянки виходячи з ціни позову (44714 грн), розміру прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року ( 1762 грн.) та ставки судового збору. Наступні, збільшені позовні вимоги про визнання недійсним договору, розірвання договору судовим збором ( по 704 грн.80 коп за кожну немайнову вимогу) сплачені не були, проте судом першої інстанції в ухвалі суду від 04.11.2019 визначено про питання вирішення сплати судових витрат у наступному / т.2 а.с.77,78/. Таким чином, позивач повинен був сплатити за подання позовної заяви до суду першої інстанції судовий збір в сумі 2 114 грн.40 коп. (704,80 грн. х 3 (вимоги)). Відповідно за подання апеляційної скарги позивач мав сплатити 3 171 грн. 60 коп (2 114 грн.40 коп х150%), проте ним сплачено 2 209 грн. Разом з тим, відповідач поніс судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі , яка судом апеляційної інстанції була задоволена, а ухвала скасована /т.2 а.с.54-55/.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання судових витрат не було вирішено.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовних вимог немайнового характера про визнання недійсним договору, розірвання договору, в задоволенні яких було відмовлено, в сумі 1409 грн.60 коп (704,80 грн. х 2 (вимоги)) та доплата судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 962 грн.60 коп. ( 3171,60 грн. - 2209 грн.), а всього 2372 грн.20 коп.

Враховуючи, що з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в частині її задоволення про повернення земельної ділянки, а саме в сумі 1057 грн.20 коп., а з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі в сумі 1921 грн., то з урахуванням взаємозаліку, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» підлягає стягненню судовий збір в сумі 863 грн 80 коп ( 1921 грн-1075 грн.20 коп)

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 05 лютого 2020 року в частині вимог про визнання Угоди про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 25.07.2012 року недійсною, розірвання Угоди про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 25.07.2012 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Це ж рішення в частині вимог про повернення земельної ділянки, скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» повернути ОСОБА_1 належну йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХС №081420 від 10.03.2003 року, земельну ділянку площею 9,77 га, яка розташована на території Новокам`янської сільської Ради.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер картки платника податків: НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в сумі 2 372 грн.20 коп. та на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Злато Таврії» ( місцезнаходження: м. Херсон, вул. Потьомкінська, буд 40/10, кв.42, ) судовий збір в сумі 863 грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: Л.В. Базіль

Н.В. Орловська

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2020 року.

Суддя І.В. Склярська