Номер провадження: 22-ц/813/874/20
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Цюри Т.В.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

Осіб,що беруть участь у справі-

Відповідач- ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колодяжна Альвіна Валеріївна

- про відновлення порушеного права, зобов`язати вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

У листопаді 2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колодяжна Альвіна Валеріївна, в якому просило відновити порушене право АТ «Райффайзен Банк Аваль» як Іпотекодержателя за Договором іпотеки від 12.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 2224, шляхом:

-визнання недійсним Договору дарування від 29.11.2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 6686;

-скасування реєстрації права власності на 1/1 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;?

-визнання реєстрації права власності на 1/1 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (Іпотекодавець), ІПН: НОМЕР_1 .

-зобов`язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжну Альвіну Валеріївну внести до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна та запис про заборону відчуження нерухомого майна, а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом Договору іпотеки від 12.10.2006року та стягнути судовий збір.

Вимоги обґрунтовував тим, що 06 жовтня 2006 року між АППБ «Аваль» та громадянкою України ОСОБА_2 укладений Кредитний договір № 014/0054/74/66674, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 150 000 доларів США 00 центів строком до 06.10.2026 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі -13,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Забезпечуючи виконання зобов`язань, що витікають із умов Кредитного договору, 12 жовтня 2006 року між Банком та громадянкою України ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

23 січня 2014 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 522/27516/13-ц позовні вимоги Банку було частково задоволено, а саме: звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

У ході перевірки державного реєстру прав власності на об`єкти нерухомого майна, Банку стало відомо, що 29.11.2011 року вищезазначений Предмет іпотеки на підставі Договору дарування від 29.11.2011 року № 6686 незаконно було відчужено громадянину України ОСОБА_1 .

Станом на 10.10.2017 року заборгованість за кредитом, відсотками та пені по Кредитному договору № 014/0054/74/66674 від 06.10.2006 року складає: 1 304 701 доларів США 01 цент, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить - 34 642 023 грн. 28 коп.

Посилаючись на те, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна є недійсним в зв`язку з відсутності такої згоди ОСОБА_2 від Банку та у зв`язку з порушенням прав кредитора, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2018 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колодяжна Альвіна Валеріївна, про відновлення порушеного права, зобов`язати вчинити дії - відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з прийняттям постаови про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання представник Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» Трофимова Ірина Анатоліївна, третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колодяжна Альвіна Валеріївна не зявились,про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В силу ст.372 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.

АРГУМЕНТИ(ДОВОДИ)СТОРІН:

Заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не дослідив підстави набуття ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом Договору іпотеки від 12.10.2006 року. Судом першої інстанції не досліджено, як з спірної квартири загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 29 листопада 2011 року стала квартира з площею 52,9 кв.м.Не досліджено правовстановлюючі документи на квартиру ОСОБА_1 та не встановлено особу, що її подарувала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що він є добросовісним набувачем квартири загальною площею 52,9 кв.м. котра не є іпотечним майном.Одночасно посилається на те, що спірна квартира подарена йому ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 .

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОО СУДУ :

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, заслухавши пояснення сторін,що з`явились,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що Банк не є стороною договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав ст.215 ЦК України.

Крім того посилається на те, що строк позовної давності сплинув 29.11.2014 року , а позивач звернувся до суду лише в листопаді 2017 року.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду щодо відмови в заявлених вимогах з наступних підстав.

Встановлено, що 06 жовтня 2006 року між АППБ «Аваль» та громадянкою України ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 014/0054/74/66674, згідно з умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 150 000 доларів США 00 центів строком до 06.10.2026 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань, що витікають із умов Кредитного договору, 12 жовтня 2006 року між Банком та громадянкою України ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

23 січня 2014 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 522/27516/13-ід позовні вимоги Банку було частково задоволено, а саме:

-звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки № 97751442 від 19.09.2017 року 29.11.2011 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 29.11.2011 року № 6686 належить на праві власності громадянину України ОСОБА_1 .

Відповідно до договору дарування від 29.2011 року ОСОБА_3 ,якій належала квартира на підставі договору купівлі-продажу від 06.2010 року передала безкоштовно в дар ОСОБА_1 ,який прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .Зазначена квартира в цілому складається з двох жилих кімнат,житловою площею - 39,6 кв. м.,загальною-52,9 кв. м.( а.с.71 ).

З іпотечного договору від 12 жовтня 2006 року вбачається, що предмет іпотеки, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу: 116,6 кв. м., житлову: 70,5 кв. м.

З огляду на вищенаведене судова колегія погоджується з думкою першої інстанції,, що квартири мають різну площу.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України,однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами.

Верховний суд України розглядаючи справу № 61213цс16 від 6 липня 2016 року висловив наступну правову позицію з цього приводу: «Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Проте, позивачем недоведено, що спірна квартира не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, створена з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості,з використанням її функціональних елементів .

Крім того, у висновку Великої палати ВС, викладений у постанові від 3.07.2019 у справі №369/11268/16-ц зазначено про те, що позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Водночас, за висновками ВС, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, Великої палати ВС, викладений у постанові від 3.07.2019 у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору дарування від 29.11.2011 року враховується, що цей договір укладений між ОСОБА_3 , яка не являється іпотекодавцем, не залучена до участі в справі та ОСОБА_1 .

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивачем не доведено, що оскаржувані правочини не відповідають вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують її законні права та інтереси,оскільки ОСОБА_3 стала власником ще 06 серпня 2010 році відповідно до договору купівлі-продажу. ( а.с.71).

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Виходячи з того, що Банк не є стороною договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 до якої вимоги позивачем не заявлені, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 215 ЦК для визнання недійсним вказаного договору, так як власникові на підставі ст.317 ч.1 ЦК України належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Інші позовні вимоги є похідними від основного договору, а тому підстав для їх задоволення немає.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що відмова в задоволенні позову у зв`язку з незалученням до участі у справі ОСОБА_3 не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності, як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не дослідив підстави набуття ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом Договору іпотеки від 12.10.2006 року, не дослідив, як з спірної квартири загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 29 листопада 2011 року стала квартира з площею 52,9 кв.м., не мають правового значення за відсутності залучення до участі в справі ОСОБА_3 ,котра передала безкоштовно в дар спірну квартиру ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367,368,374,375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 10.02.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра