ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/762/20 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

сторін:

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/23346/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року, ухваленого суддею Грицай К.М., повний текст якого складено 19 червня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про зміну способу стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та додаткових витрат на дитину,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 02 жовтня 2015 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. В даному шлюбі народилася одна дитина - син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2016 року ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_8 аліменти в частці 1/3 від всіх видів доходів та заробітку ОСОБА_1 , щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення із 11 серпня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що на сьогоднішній день, через значні проблеми із здоров`ям та підготовкою до операції, він не має можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Враховуючи наведене, просить позов задовольнити та стягувати з нього на користь відповідачки аліменти на утримання сина ОСОБА_8 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000.00 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання даним рішенням законної сили.

В грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що починаючи з серпня 2015 року ОСОБА_1 не належно виконував свій обов`язок щодо утримання сина, проводив часткову сплату нарахованих аліментів. За період з серпня 2015 року по 30 липня 2019 року заборгованість по аліментах складала 48902.44 грн. У серпні 2019 року відповідач сплатив аліменти на загальну суму 52000 грн. Отже, внаслідок неналежної сплати аліментів ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити неустойку (пеню) на загальну суму 15029.86 грн. Крім того, вказує, що ОСОБА_1 добровільно не бере участі у додаткових витратах на утримання сина, у зв`язку з чим ОСОБА_3 самостійно понесла додаткові витрати на суму 17509.10 грн.

Враховуючи наведене, просила стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 15029.86 грн. та додаткові витрати на дитину в розмірі 8754.55 грн.

27 лютого 2020 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, згідно якої просила стягнути з ОСОБА_1 неустойку (пеню) внаслідок неналежної сплати аліментів на загальну суму 45680.11 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та додаткових витрат на дитину задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 45680 грн. 11 коп. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при відмові в задоволенні первісного позову не було у сукупності оцінено доходи сторін, не співставлено визначений розмір аліментів із прожитковим мінімумом, встановленим державою для дитини відповідного віку, а тому визначений розмір аліментів є значним для апелянта. Звертає увагу, що обов`язковою умовою стягнення неустойки по сплаті аліментів є наявність вини платника у несплаті аліментів на утримання дитини. Вказує, що його вини у несплаті аліментів немає, оскільки аліменти ним сплачувалися завжди і своєчасно. Вважає, що суд на вказані обставини уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про задоволення зустрічних вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з апелянта.

Враховуючи наведене, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та додаткових витрат на дитину відмовити.

21 серпня 2020 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивований тим, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У позовній заяві позивач вказував на погіршення стану здоров`я та зміну матеріального стану, як підстави для зменшення розміру аліментів, але не надав жодних доказів, які б підтверджували дані обставини. Посилання позивача на обставини, передбачені ст.192 СК України, за результатами розгляду справи свого підтвердження не знайшли. Звертає увагу, що у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на липень 2019 року становила 48 902.44 грн., наявна вина апелянта, оскільки через не виплачену суму аліментів, або не повністю оплачену, на матір падав додатковий тягар щодо пошуку коштів, які не оплатив батько на утримання дитини.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Майка М.Б. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Янчишин В.Й. проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Із свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 вбачається, що Сторони зареєстрували шлюб 04 вересня 2010 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2015 року (а.с.11-12).

Від даного шлюбу у сторін народилась одна дитина - син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 11 грудня 2013 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції (а.с.95).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2016 року ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частці 1/3 від всіх видів доходів та заробітку ОСОБА_1 , щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення із 11 серпня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.13-14).

Згідно заключення консультативного огляду ортопеда щодо пацієнта ОСОБА_1 від 21 листопада 2018 року та висновку МРТ від 23 листопада 2018 року підтверджено наявність у нього захворювання колінного суглобу (а.с.23-24).

Сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_3 проживає разом із сином ОСОБА_8 , що також підтверджується довідкою ОСББ «Будного 28» від 11 грудня 2019 року (а.с.99).

Відповідно до постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України ВП № 50169480 від 17 липня 2019 року, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої за період з 11 серпня 2015 року по 17 липня 2019 року становить 24731.08 грн. (а.с.41).

10 грудня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 193167912 від 16 грудня 2019 року (а.с.62).

Крім того, згідно даних МВС України за особою з і.п.н. НОМЕР_3 ( ОСОБА_1 ) 10 травня 2018 року здійснена реєстрація транспортного засобу «ВАЗ 21073», 1998 року випуску, (а.с.65).

Згідно довідки ГУ ДПС у Тернопільській області від 05 грудня 2019 року, ОСОБА_3 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Тернопільській області, Тернопільському управлінні, Тернопільській ДПІ, як фізична особа-підприємець з 26 червня 2017 року та сума доходу становить за: 1 кв. 2019 року 11725.00 грн., 2 кв. 2019 року 15245.00 грн., 3 кв. 2019 року 17100.00 грн. (а.с.66).

Як вбачається з Довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485054 від 22 січня 2020 року, ОСОБА_3 є інвалідом третьої групи (а.с.154).

Відповідно до наданої інформації КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» від 16 грудня 2019 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за 2019 рік перехворів ГРВІ вісім разів та двобічним середнім отитом (а.с.82).

Як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментах від 05 грудня 2019 року, який надано Тернопільським міським відділом Державної виконавчої служби, станом на 05 грудня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів становить 2456.54 грн. (а.с.100-101).

Довідкою №2 від 10 грудня 2019 року, яка видана ФОП ОСОБА_9 та квитанціями від 30 серпня 2019 року, 27 серпня 2019 року та 02 вересня 2019 року, підтверджується оплата ОСОБА_3 на суму 1200 грн. за проведення занять «Логопед» із сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.102-103).

Також, грошові кошти на суму 5840.00 грн. сплачено ОСОБА_3 на рахунок ФОП ОСОБА_9 за курс навчання «Підготовка до школи» із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою №1 від 10 грудня 2019 року, яка видана ФОП ОСОБА_9 , та квитанціями від 08 жовтня 2018 року, 05 листопада 2018 року, 10 грудня 2018 року, 16 січня 2019 року, 06 лютого 2019 року, 27 березня 2019 року, 24 квітня 2019 року, 13 травня 2019 року та 10 червня 2019 року (а.с.104-107).

Відповідно до довідки №352 від 10 грудня 2019 року, яка видана Тернопільською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №16 імені Володимира Левицького, ОСОБА_8 навчається у недільній школі та його мати ОСОБА_3 сама повністю оплачує навчання дитини (а.с.126).

07 серпня 2020 року та 20 серпня 2020 року до апеляційного суду надійшли клопотання від ОСОБА_1 про приєднання та дослідження доказів, а саме: копій заяв (квитанцій) для отримання грошових коштів Western Union та копію довідки про заробітну плату за період з січня 2020 року по липень 2020 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що апелянтом порушено порядок подачі доказів, передбачений ЦПК України, оскільки докази подаються разом із заявами по суті справи. Крім того, апелянт не вказав причини пропуску строку для подання доказів до суду першої інстанції. Із даних доказів вбачається, що на момент подачі позову та розгляду справи судом першої інстанції, про дані докази апелянту було відомо.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Такий висновок викладений у постановах КСЦ у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справа № 664/2746/17; від 25 вересня 2019 року справа № 755/14148/18.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

Згідно ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога міститься і в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року.

Тобто, вказана законодавча норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути змінений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить суду.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 вказував на погіршення стану здоров`я та зміну матеріального стану, як підстави для зменшення розміру аліментів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем суду не подано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних ним обставин, а саме погіршення стану здоров`я та матеріального стану від дня винесення рішення судом про стягнення аліментів.

В матеріалах справи відсутні докази, що у зв`язку з виявленим у ОСОБА_1 у 2018 році захворювання колінного суглоба, останній потребував лікування та поніс на це матеріальні витрати. Також не доведено впливу даного захворювання на його працездатність станом на день подання позову.

Крім того, факт придбання позивачем нерухомого майна та транспортного засобу спростовує доводи позивача про погіршення його матеріального стану та свідчить про наявність у позивача відповідних коштів на придбання даного майна.

Апеляційний суд враховує, що згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 485054 від 22 січня 2020 року ОСОБА_3 є інвалідом третьої групи довічно. Встановлення інвалідності у матері, з якою проживає дитина, є іншими обставинами, що мають істотне значення, при визначенні розміру аліментів (п.4 ч.1 ст.182 СК України).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що посилання ОСОБА_1 на обставини, передбачені ст.192 СК України, не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду даної справи.

Разом з тим, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі на розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини та навпаки).

Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути змінений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач.

Аналогічний висновок викладений у постановах КЦС в складі Верховного Суду від 18 вересня 2019 у справі № 127/12177/17-ц, від 29 липня 2019 у справі № 426/2444/12-ц, від 03 травня 2018 у справі № 486/809/17-ц.

Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі платник аліментів не наділений правом щодо зміни способу стягнення аліментів.

Щодо оскарження рішення в частині задоволення зустрічного позову про стягнення неустойки з прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2 кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року справа № 572/1762/15-ц.

Як убачається з розрахунку заборгованості за аліментами від 05 грудня 2019 року, наданого старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Кузь Т.С., заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з серпня 2015 року по липень 2019 року становить 48 902.44 грн.

При цьому, апелянтом не оскарженого даного розрахунку заборгованості по аліментах та не подано іншого.

Як слідує з розрахунку неустойки (пені) за несплату або несвоєчасну сплату аліментів, наданого ОСОБА_3 , загальна сума пені за період з серпня 2015 року по липень 2019 року становить 45680.11 грн. Зазначений розрахунок здійснений на підставі вищевказної формули: ?p=(A1x1%xQ1)+(A2x1%xQ2)+(Anx1%xQn) (а.с.188-190).

Апелянтом даного розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів не оскарженого та не подано іншого.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що вини ОСОБА_1 у несплаті аліментів немає, оскільки виникнення заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на липень 2019 року (за 4 роки) становила 48 902.44 грн., свідчить про вину апелянта, так як через не виплачену суму аліментів, або не повністю оплачену, на матір падав додатковий тягар щодо пошуку коштів, які не оплатив батько на утримання дитини. При цьому, апелянт жодним належним доказом не спростовує відсутність його вини у несвоєчасній та не повній сплаті аліментів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 пені у зв`язку з простроченням сплати аліментів в сумі 45680.11 грн.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зодовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 20 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді