Провадження № 2/200/4454/19
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

05 лютого 2020 року м. Дніпро

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненко І.Ю., розглянувши уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Шевченківського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального реєстраційного управління юстиції у Дніпропетровській області, про внесення змін до актових записів на предмет національності, -

В С Т А Н О В И В:

28 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача Шевченківського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, з вимогою про внесення змін в актовий запис.

Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху, оскільки із тексту позовної заяви не вбачається, за захистом якого порушеного права чи інтересу звернулась до суду позивачка, а також не було зазначено обраний нею спосіб захисту свого порушеного права.

03 лютого 2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява, згідно із якою, ОСОБА_1 прохає внести у низку актових записів зміни із зазначення її національності, як німкені, а не росіянки. Вважає, що таке рішення суду здатне забезпечити захист її особистого немайнового права на самовизначення иа належності до національної меншини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 398/4017/18, актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 49 ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (ч. 2 ст. 49 ЦК України). Аналогічні за змістом приписи закріплені у ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану, у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року за № 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством. Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил). Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін. Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року за № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта, прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх, незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі ст. 300 ЦК України, особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права, інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві, в інтересах національної і громадської безпеки. Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану, повністю відповідає вимогам ст. 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану, створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності. Щодо посилань у заяві ОСОБА_10 на роз`яснення, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 7 липня 1995 № 12 «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», відповідно до яких питання щодо встановлення неправильності в актовому записі про народження, зокрема щодо доповнення відомостей про національність та громадянство батьків, суд вирішує на підставі письмових (архівних матеріалів, відомостей, які містяться в паспорті, інших посвідчень тощо) та інших доказів, що з достовірністю підтверджують заявлену вимогу, суд зазначає наступне. Вимоги пункту 7 цієї постанови, за якими при розгляді справ про встановлення неправильності в актовому записі про народження суди мають враховувати, що він, зокрема, повинен містити відомості про національність і громадянство батьків, а якщо їх не було внесено - актовий запис має бути доповнено, - відповідали законодавству України станом на час прийняття зазначеної постанови. Проте ці роз`яснення не відповідають чинному законодавству України, яким зазначення національності особи в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану не передбачено. Оскільки зазначена постанова була прийнята понад 20 років тому, тобто до прийняття Конституції України та чинних ЦК України, Сімейного кодексу України, ЦПК та КАС України, то надані в ній роз`яснення не відповідають чинному законодавству України і не можуть братися до уваги.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об`єднання. Як визначено у ст.15 цього закону, громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об`єднання мають право, у встановленому в Україні порядку, вільно встановлювати і підтримувати зв`язки з особами своєї національності та їх громадськими об`єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Суд вважає, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України, не порушене, оскільки не зазначення в документах національності «німкеня» - не перешкоджає заявниці дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 32/5/101 від 23 травня 2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України» та наказу Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», органи ДРАЦС не уповноважені реєструвати інформацію про національну приналежність фізичних осіб. Належність до певної національності в Україні не підлягає реєстрації, оскільки не має будь-якого юридичного значення. З належністю особи до певної національності не пов`язується виникнення, зміна або припинення будь-яких цивільних прав та обов`язків.

Внаслідок цього, цей спір не підлягає розгляду судом у порядку ст. 19 ЦПК України за правилами цивільного судочинства України.

Згідно з пунктом 2.13.2 Правил, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану, відповідно до пункту 1.7 Правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відмовляючи 13.09.2019 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до АНД у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, про внесення змін до актових записів, зазначив, що позивачкою письмових доказів звернення із заявою про внесенні змін до актових записів, до ДРАЦС, суду не надано, як не надано і рішення відповідача про відмову у внесенні таких змін, тому ознак публічно-правового спору встановлено не було.

В цей же час, до цієї заяви ОСОБА_1 долучено письмову відмову Шевченківського ДРАЦС у внесенні змін до актового запису на підставі судового рішення. Шевченківський ДРАЦС у даному випадку, при невиконанні судового рішення, що набрало законної сили, діє як суб`єкт владних повноважень, а спір з приводу невиконання такого рішення, має ознаки публічно-правового.

Згідно із вимогами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 про внесення змін до актових записів не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, через те, що з належністю особи до певної національності не пов`язується виникнення, зміна або припинення будь-яких цивільних прав та обов`язків, а її вимоги виникли у зв`язку із відмовою Шевченківського ДРАЦС внести зміни до актових записів на підставі судового рішення, що має ознаки публічно-правового спору, де оцінку правомірності такої відмови має бути надано адміністративним судом, у відкриті провадження по справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2-5, 19, 24, 28, 186, 258, 260, 268, 353 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального реєстраційного управління юстиції у Дніпропетровській області, про внесення змін до актових записів на предмет національності - відмовити.

Відповідно до вимог п. 15.5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів редакції Закону» від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційну скаргу може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Суддя І. Ю. Литвиненко