Дата документу 21.09.2020
Справа № 334/2860/20
Провадження № 2/334/2693/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 вересня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Ісакова Д.О.,

при секретарі Череп М.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказала, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу , посвідченого 24.04.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., за реєстровим № 4151.

Після придбання спірної квартири позивач надала згоду на проживання в ній своїй дочці ОСОБА_3 та її чоловіку ОСОБА_2 , який в ній зареєстрований з 05.10.2017 року.

В березні 2017 року ОСОБА_2 припинив підтримувати шлюбні відносини із її дочкою, зібрав особисті речі та пішов зі спірної квартири. З того часу місце його перебування або проживання невідомо.

Добровільно знятися з реєстрації він відмовляється, що збільшує вартість комунальних послуг.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/1951/18 від 04.07.2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що сторони не проживають спільно з березня 2017 року.

Відсутність відповідача за місцем реєстрації підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 27.07.2020 року.

Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном.

Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Відзиву на позовну заяву не надав.

У зв`язку з відсутністю відповідача у судовому засіданні, суд ухвалює у справі заочне рішення у порядку ст. 280-284 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24.04.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., за реєстровим № 4151, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 216386306 від 15.07.2020 року.

Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 10.06.2020 року № 01-71/7635 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 05.10.2017 року по теперішній час.

Відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 не проживає з березня 2018 року, в квартирі відсутні його особисті речі, що підтверджується актом від 27.07.2020 року.

З часу вибуття і по теперішній час відповідач за місцем реєстрації не перебуває, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере.

З`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає у будинку понад один рік, особистих речей у будинку не має, не несе жодних обов`язків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточних витратах на утримання будинку, усі витрати, пов`язані з утриманням житла, несе позивач.

Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

В силу ч.2 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Враховуючи, що відповідач в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав, в даному помешканні не проживає без поважних причин, не несе обов`язків щодо утримання житла, та залишається зареєстрованим в ньому, що спричиняє позивачу додаткові матеріальні витрати за відповідача, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування житловим будинком, оскільки понад один рік не проживає в ньому без поважних причин, не користується ним, не цікавиться спірним приміщенням та намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляє.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 18, 77-79, 263-265, 280, 354 ЦПК України, ст.ст.16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦПК України, ст. ст.9, 156 ЖК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ісаков Д.О.