ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1714/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/963/20 Категорія: Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2020 року, ухваленого у складі судді Гудзенко В.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про перевищення повноважень в договорах дарування, -

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про перевищення повноважень в договорах дарування.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що згідно договору дарування від 27 травня 1994 року йому та ОСОБА_2 , які перебувають в родинних відносинах, належить без виділу часток частина будинку по АДРЕСА_1 .

Частки у праві спільної часткової власності є рівними, що обумовлює рівні умови володіння і користування спільним майном та рівною мірою і повноваження при розпорядженні рівними частками, обов`язковість яких випливає із змісту договору і суті таких відносин.

Посилаючись на статтю 358 ЦПК України, стверджував, що співвласники не мають права самостійно вчиняти будь-який договір щодо розпорядження майном без особистої письмової нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника.

Однак, відповідач без необхідних повноважень відчужила спільне майно, без згоди позивача від свого імені та в своїх інтересах ОСОБА_3 за договором дарування від 29 серпня 2017 року 150 квадратних метрів сільгоспземель, а по договору дарування від 29 серпня 2017 року частку житлового будинку ОСОБА_4 .

На підставі викладеного позивач просив суд визнати перевищення повноважень в діях ОСОБА_2 вчинених в договорі дарування від 29 серпня 2017 року ОСОБА_3 на 150 квадратних метрів земельної ділянки, і в договорі дарування від 29 серпня 2017 року ОСОБА_4 на 1/6 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , і припинити їх чинність з моменту вчинення, а набуті за ними права власності повернути в порядку, встановленому законом.

Заборонити до моменту набрання законної сили рішення суду будь-яке користування і розпорядження майном по договору дарування від 29 серпня 2017 року.

Судовий збір стягнути з відповідача в дохід державного бюджету.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що об`єктом судового захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки позивач не довів тих обставин, на які посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню.

За змістом ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Крім того, позивач звертаючись до суду не зазначив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як відповідачів, оскільки прийняте рішення по справі може вплинути на їхні права, як власників подарованого їм майна.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та залишити позов без розгляду з підстав передбачених ст. 257 ЦПК України.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не дослідив порушення договірних зобов`язань і не витлумачив зміст і сутність умов договору, хоча позов підлягав залишенню без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не подано.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до частковго задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до академічного тлумачного словника української мови, повноваження це право, надане кому-небудь для здійснення чогось.

За змістом статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави вважати, що говорячи про повноваження фізичної особи при укладенні правочинів, фактично мова йде про представництво.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (Висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 18 березня 2020 року по справі №129/1033/13).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України).

Не можливо встановити умови договору, якщо такий договір не наданий як доказ, що позбавляє суд можливості його дослідити.

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт надання позивачем відповідачу відповідних повноважень на вчинення правочинів, зокрема договорів дарування, більше того, обґрунтовуючи власні позовні вимоги позивач зазначав, що відповідач при укладенні договорів діяла від свого імені, і в своїх інтересах (а.с. 1).

Власне, в матеріалах справи немає й договорів дарування, при укладенні яких, на думку ОСОБА_1 було перевищено повноваження ОСОБА_2 . Клопотання про витребування таких договорів позивачем не заявлялось. А посилання суду першої інстанції в рішенні, на такі договори, є безпідставним.

Однак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність позивачем тих обставин, на які він посилається в позовній заяві, тому доводи скаржника щодо того, що місцевий суд не дослідив порушення договірних зобов`язань і не витлумачив зміст та сутність умов договору є необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 як співвласник не мала права самостійно вчиняти будь-який договір щодо розпорядження спільним майном без особистої нотаріально посвідченої згоди скаржника не ґрунтуються на законі.

Приписами ч. 1 ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В судовому засіданні встановлено, та підтверджується доказами, що 27 травня 1994 року за договором дарування ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних частках належну ОСОБА_6 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 квадратних метрів (а.с. 3).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року по справі №22ц/793/905/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення обмежень права спільної часткової власності, встановлено, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Уманського виробничого підрозділу ЧООБТІ серії СВО №088771 від 22 квітня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності належить по 1/6 частці вказаного будинку (а.с. 13-16).

Порядок здійснення права спільної часткової власності врегульовано статтею 358 ЦК України, за змістом якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України).

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік (ст. 362 ЦК України).

З огляду на вищезазначені правові норми, учасники права спільної часткової власності наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом, зокрема таким винятком є право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, однак при цьому інший власник має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Таким чином, відповідач мала право самостійно без згоди позивача відчужити свою частку у праві спільної часткової власності на будинок, а тому доводи скаржника підлягають до відхилення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема є неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (п.4 ч.1 та ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Оскільки, ухвалюючи рішення, місцевим судом було помилкового застосовано положення Закону України «Про власність», який втратив чинність на підставі Закону №997-V 997-16 від 27 квітня 2007 року, суд приходить до висновку про необхідність змінити в цій частині мотивувальну частину оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність обставин, визначених п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України, посилання апелянта на статтю 257 ЦПК України є необґрунтованим, та не підлягає задоволенню.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції у даній справі, в частині застосування до правовідносин Закону України «Про власність».

Керуючись ст. ст. 368, 374,376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про перевищення повноважень в договорах дарування, в частині застосування до правовідносин Закону України «Про власність» та виклавши в цій частині мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та на умовах передбачених цивільним процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови виготовлений 22 жовтня 2020 року.

Судді