КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Остапчук Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Глушпенко Віталієм Олександровичем , та за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Чаруковським Романом Володимировичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням розмірів її виплати, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням розмірів її виплати та просив суд стягнути з відповідача суму не виплаченої заборгованості із заробітної плати у розмірі 44 522,40 грн., суму середнього заробітку, яку відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку при переведенні у розмірі 207 054,64 грн., суму середнього заробітку, за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 220 405,76 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - 12 119,22 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з квітня 1997 року по липень 2016 року він працював на Державному підприємстві «Донецька залізниця». Згодом ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця», а потім у АТ «Українська залізниця».

Позивач вказував, що ПАТ «Укрзалізниця» продовжила з ним трудовий договір. Наказом від 20 липня 2016 року №1/ос з ним продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

ОСОБА_1 посилався також на те, що наказом №58-ДН Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 16 березня 2017 року встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 00-00 годин 20 березня 2017 року, відповідно до якого вказано на час простою робітникам приходити на свої робочі місця згідно графіку роботи відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботи.

Зазначав, що 17 липня 2017 наказом регіональної філії «Донецька залізниця» №164-ос він був звільнений з посади у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю.

Позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період травень-липень 2016 року та з березня 2017 по день звільнення - 17 липня 2017 у сумі 44 522,40 грн.

Разом з тим, зазначена заборгованість із заробітної плати, є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, тому просив вирішити вказаний спір у судовому порядку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 24 138,49 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 20 серпня 2019 року без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів в розмірі 79 912,96 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3 394,22 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 1074, 45 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - Глушпенко В.О. подав апеляційну скаргу та просив змінити оскаржуване рішення в частині стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати та стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18 липня 2017 року по час винесення судом рішення (станом на день підготовки позову - 20 серпня 2019 року - 220 405,76 грн.), компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 6 185,00 грн., заборгованість з заробітної плати в розмірі 26 229,09 грн., в іншій частині залишити оскаржуване рішення без змін.

Апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало у прийнятті та врахуванні при винесенні рішення відзиву відповідача та доказів, що додані до нього, оскільки відзив відповідачем був поданий з пропуском строку на його подання та не направлявся ні позивачу, ні його представнику, що позбавило останніх можливості надати свої заперечення на такий відзив.

Вказує, що не погоджується із розрахунком середнього заробітку зробленого судом при постановленні рішення, оскільки з 00-00 годин 20 березня 2017 року встановлено початок простою по причинам, незалежним від робітників, а тому суд при розрахунках не мав виходити з заробітної плати позивача за червень, травень 2017 року без врахування, що в ці місяці був простій не з вини працівника та в період з квітня по червень 2017 року нарахування заробітної плати не здійснювалось.

ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваному рішенні стягнуто з відповідача компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 3 394,22 грн. на підставі власного розрахунку та не враховано розрахунок позивача, що міститься в матеріалах справи. Однак, судом не зазначено з яких підстав відхилено розрахунок позивача та яким чином розраховувалась компенсація, не вказано на який середній індекс інфляції помножувалась сума заборгованості та чи враховувалась дефляція для розрахунку індексу інфляції. Крім того, судом допущено арифметичну помилку, оскільки якщо скласти суми, що зазначені судом в результаті виходить 4 085,56 грн., разом з тим судом вказано і у мотивувальній, і в резолютивній частинах суму 3 394,22 грн.

Наголошує апелянт на помилковому віднятті судом авансу в розмірі 2 090,60 грн. за березень 2017 року, адже відповідно до розрахунку заробітної плати за березень 2017 року, в графі «вид утримання» за кодом 880 вже утримано аванс, який входить в суму утримань, а сума до виплати зазначена вже з вирахуванням авансу, тому апелянт вважає, що до сплати по заборгованості із заробітної плати підлягає сума в розмірі 26 229,09 грн.

Окрім того, також частково не погоджуючись із вказаним вище судовим рішенням, представник АТ «Українська залізниця» - Чаруковський Р.В., який також подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Здійснити перерозподіл судових витрат по першій та апеляційній інстанціям.

Відповідач вказує, що суд безпідставно та необґрунтовано відхилив заперечення та докази відповідача та ухвалив оскаржуване рішення виключно на підставі доводів та доказів позивача.

АТ «Українська залізниця» наголошує, що позивач працював у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», нарахування заробітної плати в якому з 16 березня 2017 року, у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, було припинено. Вказане обумовлено відсутністю зв`язку з виробничими підрозділами вказаного вище структурного підрозділу, а також не передачі з непідконтрольної території первинних документів.

Зазначає, що ще у відзиві посилались на нарахування та отримання ОСОБА_1 в касі структурного підрозділу авансу за першу половину березня 2017 року в сумі 2 090,61 грн., за інший період заробітна плата не нараховувалась через відсутність первинних документів, а тому відсутня й заборгованість АТ «Українська залізниця» перед позивачем.

Відповідач вказує, що судом було визнано надані позивачем розрахунки заробітної плати належними доказами, які не викликають сумніву в їх достовірності, та наголошує, що надані позивачем розрахунки заробітної плати та табелі обліку робочого часу виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м.Луганськ, з урахуванням, що 12 квітня 2017 року адміністративна будівля Луганської дирекції залізничних перевезень була захоплена невідомими особами так званої «ЛНР». Вказана інформація також мітиться в висновку ТПП, що був наданий до матеріалів справи.

Вважає безпідставним стягнення з АТ «Українська залізниця» суми заборгованості за липень 2016 року, оскільки така заборгованість утворилась за час робити позивача в ДП «Донецька залізниця», та така заборгованість не є заробітною платою нарахованою відповідачем, а є заборгованістю іншої юридичної особи, й відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати має нести підприємство, що здійснювало її нарахування.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що за відсутності визнаної АТ «Укрзалізниця» заборгованості з невиплаченої заробітної плати, вимоги щодо стягнення компенсації за втрату частини доходів та середнього заробітку не підлягали задоволенню.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Глушпенко В.О., відповідно до якого не визнає апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просив залишити її без задоволення, виходячи з наступного.

Представник позивача в першу чергу наголошує на поданні апеляційної скарги особою, що не має процесуальної дієздатності, оскільки відповідно до статуту відповідача будь-які договори, довіреності, інші правочини та документи, а також банківські та фінансові документи від імені товариства повинні бути підписані щонайменше двома особами: членами правління та/або іншими уповноваженими на це особами. А відтак, апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця», що містить один підпис, є такою, що подана особою за відсутності достатнього обсягу процесуальної правоздатності.

Вказує, що суд першої інстанції мав залишити без розгляду відзив АТ «Укрзалізниця», як такий, що подано з пропущенням строку та не мав враховувати подані з ним докази при винесенні рішення.

Позивач зазначає, що хибним є твердження АТ «Укрзалізниця» щодо безпідставності стягнення заборгованості за 2016 рік, адже сам відповідач надавав платіжні відомості щодо часткової сплати ним заборгованості за 2016 рік. Та окрім того, відповідач є правонаступником ДП «Донецька залізниця», що встановлено зокрема, постановами Верховного Суду, в яких підтверджено правомірність стягнення середнього заробітку з відповідача за невиплату заробітної плати за 2016 рік в зв`язку з переведенням працівника.

Разом із вказаним, позивач у відзиві заперечує щодо твердження відповідача стосовно відсутності у останнього доступу до первинних документів, спростовуючи вказане наявністю заповненої належним чином трудової книжки ОСОБА_1 , виданого наказу про звільнення з роботи в якому відповідач точно зазначив кількість днів невикористаної відпустки, наявністю роздрукованих розрахунків заробітної плати. Все вказане, в сукупності, свідчить про обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання.

Ще одним доводом відзиву позивача є посилання на виключно інформаційний характер висновку Торгово-промислової палати та вважає, що обов`язковою умовою звільнення від відповідальності є те, що особа не могла передбачити подію. Враховуючи, що відповідач перереєстрував філію в місті Лиман на підконтрольній території ще в 2015 році, але окремі підрозділи продовжували здійснювати господарську діяльність на окупованій території свідчить про цілковиту обізнаність відповідача про надзвичайні і невідворотні події, які відбувались на непідконтрольній території Луганської області і постійно висвітлювались в ЗМІ.

Наголошує, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання, є сертифікат Торгово-промислової палат України. Науково-правовий висновок, що викладений на бланку ТПП не є сертифікатом та підписано його не уповноваженими особами на підписання сертифікатів про настання обставин непереборної сили, його не внесено до відповідного Реєстру сертифікатів форс-мажорних обставин. Позивач вважає, що науково-практичний висновок, що викладений на бланку ТПП містить окрему думку двох фахівців у сфері права, та такий висновок має консультативно-інформаційний характер і не є обов`язковим для суду.

Представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Глушпенко В.О. підтримав доводи, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця», заперечив та просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В суд апеляційної інстанції представник АТ "Українська залізниця" не з`явився, про місце та час апеляційного розгляду відповідач повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення судової повістки уповноваженій особі АТ "Українська залізниця" .

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність представника АТ "Українська залізниця", оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, адвоката Глушпенка В. О., який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга подана представником позивача не підлягає задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у порушення вимог ст.116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати за липень 2016 року, а також за період з березня по липень 2017 року в загальному розмірі 24 138 грн. 49 коп. При цьому, суд першої інстанції критично оцінив посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем та не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки такий не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Також суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зазначивши, що період затримки виплати заробітної плати за який нараховується середній заробіток згідно ст.117 КЗпП України повинен вираховуватися у робочих днях, таким чином суд дійшов висновку, що для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 20 серпня 2019 року слід використовувати період, який становить 512 робочих днів. Враховуючи викладене, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 156 грн. 08 коп., та періоду затримки виплати заробітної плати у 512 робочих днів, суд визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України у розмірі 79 912 грн. 96 коп. Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3394 грн. 22 коп. Іншу частину вимог місцевий суд визнав не доведеною та відмовив у її задоволенні.

Колегія суддів повність погодитися з такими висновками суду першої інстанції не може з наступних підстав.

Так, згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та копії трудової книжки позивача, наказом №45 від 04 квітня 1997 року був призначений на посаду помічника водія дрезини( а.с. 17 т.1)

Згодом ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця», а потім у АТ «Українська залізниця».

Наказом від 20 липня 2016 року №1/ос з ОСОБА_1 продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.19).

17 липня 2017 наказом регіональної філії «Донецька залізниця» №164-ос ОСОБА_1 звільнений з посади у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю (а.с. 20 т.1).

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі частиною1 статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18 червня 2015 року, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Позивач на підтвердження своїх вимог посилався на розрахунки заробітної плати за період травень - липень 2016 року та березень-липень 2017 року (а.с.35-40 т.1), довідку-розрахунок невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення (а.с.32, 33 т.1), довідку про заборгованість (а.с. 93,94 т.1), табелі обліку використання робочого часу (а.с.22-31).

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що заробітна плата за період з другої половини березня 2017 року по липень 2017 року не нараховувалася позивачу через відсутність первинних документів.

Разом з тим, надані позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунки заробітної плати, розрахунок оплати відпустки, табелі обліку використання робочого часу не є належними доказами наявності заборгованості із виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем, оскільки вони не містять штампу підприємства, дату, вихідний номер довідки.

Крім того, інших належних та допустимих доказів на підтвердження нарахування позивачу у вказаний період та відповідно і утримання з його доходу податків та інших обов`язкових платежів до суду подано не було.

При цьому, в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості щодо ОСОБА_1 , індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 та відомості з центральних баз даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи позивача.

При розгляді вказаної справи судом першої інстанції відповідач у справі надав до суду довідку щодо нарахування відповідачу у справі заробітної плати у загальному розмірі 13641, 88 грн., та після вирахуванням обов`язкових платежів відповідачу у справі було перераховано платіжним дорученням №582 від 07 березня 2017 року на картковий рахунок НОМЕР_1 суму 3099,52 грн. (а.с. 159 т.1), платіжним дорученням №489 від 21 лютого 2017 року на картковий рахунок НОМЕР_1 суму 3099, 52 грн. (а.с. 160,161 т.1) та платіжним дорученням №28 від 30 серпня 2016 року на картковий рахунок НОМЕР_1 суму 3099, 52 грн. (а.с. 162,163 т.1), а також згідно до відомості від 10 липня 2017 року про виплату грошей №546 за березень 2017 року відповідач отримав 2090, 61 грн (а.с.164,165 т.1).

При розгляді справи представник позивача не заперечив факту отримання ОСОБА_1 2090,61 грн. заробітної плати за березень 2017 року відповідно до платіжної відомості №546, разом з тим, заперечуючи щодо отримання коштів на картковий рахунок у серпні 2016 року та лютому, березні 2017 року, при цьому будучи володільцем та розпорядником коштів по картковим рахунку НОМЕР_1 позивач не надав доказів на спростування доводів відповідача про перерахування йому вказаних коштів.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні належні докази, які могли б підтвердити розмір заробітної плати позивача за спірний період.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №761/12893/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця».

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.. 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

У постанові від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18 (провадження №61-7583св19) Верховний Суд зазначив, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі №6-364цс16, від 11 травня 2016 року у справі №6-383цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Донецьк.

У п.7 розділу VI вказаного висновку зазначено, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з ст.ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Отже, встановлено, що у трудових правовідносинах, які склалися між позивачем та відповідачем АТ «Українська залізниця» з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідача об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі №233/4474/19, від 23 березня 2020 року у справі №369/28/19, 02 квітня 2020 року у справі №610/2068/19, від 29 квітня 2020 року у справі №323/3736/18.

А відтак, колегія суддів вважає, що невиконання відповідачем обов`язків передбачених ст.ст.47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з вини ПАТ «Українська залізниця», а були викликані обставинами непереборної сили, які підтверджені висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Щодо посилання представника позивача на те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а відтак має інформаційний характер та не є належним доказом колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як зазначено в листі Торгово-промислової палати України від 25 січня 2019 року №182/2/21-7.3 сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) уповноважена особа оформлює лише у тому разі, коли безпосередньо нормативно-правовим актом чи договором (контрактом) передбачено звільнення особи від відповідальності за невиконання або часткове невиконання обов`язків внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Однак, чинне трудове законодавство України не передбачає звільнення від відповідальності, якщо унеможливлення виконання обов`язків роботодавця, спричинене дією форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Отож, підстави для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з наданням відповідного сертифікату стосовно трудових відносин в уповноважених осіб торгово-промислових палат відсутні.

Разом з цим, згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статгі 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України, до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегулюванні іншими актами законодавства.

З огляду на неврегулюваність трудовим законодавством питань щодо відповідальності за невиконання обов`язків внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а ці питання регулюються відповідними положеннями цивільного законодавства, тому в науково-правовому висновку й досліджувалося можливість застосування відповідних положень цивільного законодавства до трудових відносин, оскільки ПАТ «Українська залізниця» потребувало у науково-правових висновках, враховуючи, що в період проведення антитерористичної операції чинне трудове законодавство не зазнало відповідних змін і належним чином не відреагувало на події, які відбуваються в Україні в зоні АТО, що значно ускладнює правове регулювання дій суб`єктів трудових відносин на зазначених територіях.

Експертами обґрунтовано та об`єктивно доведено щодо ПАТ «Українська залізниця», зокрема: Регіональна філія «Донецька залізниця», до складу якої входить Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень, якщо невиконання таких обов`язків, спричинено дією форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема: актами тероризму на територіях Донецької та Луганської областей, вчинених незаконними збройними формуваннями, то вина такого підприємства у невиконані обов`язків, передбачених статтями 47, 83, 116 КЗпП України, відсутня.

Отже, Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при звільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, на підставі аналізу обставин, що склалися у господарській діяльності ПАТ «Українська залізниця», зокрема: Регіональна філія «Донецька залізниця», до складу якої входить Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень, при звільнені працівників, є компетентною точкою зору Торгово-промислової палати України, яку сформували залучені до цього на договірних умовах науковці як провідні фахівці у відповідній галузі права, оцінку якої має дати суд при вирішені спору.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, оскільки законодавством України не передбачено видачі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) у зв`язку із невиконанням чи несвоєчасним виконанням зобов`язань роботодавцем по розрахунку у зв`язку із звільненням працівника, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки він є належним доказом, який засвідчує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» представник позивача посилався на правові позиції Київського апеляційного суду у справах № 757/36263/18-ц, №757/37795/18-ц, №757/5905/19-ц.

Однак, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність вини АТ «Українська залізниця» у невиконанні відповідачем обов`язків передбачених ст.ст.47, 83, 115 та 116 КЗпП України, отже відсутні правові підстави для задоволення позову і в частині нарахування індексації нарахованої та невиплаченої заробітної плати.

А відтак, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Глушпенко Віталієм Олександровичем , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Чаруковським Романом Володимировичем, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв