РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2020 року м. Житомир

Богунский районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Капустинської Г.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача Хаупшевої Л.М., Алхімової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Богунского районного суду м. Житомира цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Житомирський Бронетанковий завод» про визнання незаконним наказу про звільнення, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунского районного суду м. Житомира 21.08.2019 р. звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Житомирський Бронетанковий завод» (далі ДП «Житомирський Бронетанковий завод») про визнання незаконним наказу про звільнення, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 28.04.2015 р. працював у відповідача на різних посадах. Наказом відповідача за № 345-ОС від 29.10.2018 р. його було звільнено з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату). Вважаючи звільнення незаконним він звернувся із позовом до суду. Постановою Житомирського апеляційного суду від 10.05.2019 р. по справі № 295/16238/18 звільнення його із посади начальника відділу безпеки визнано незаконним та прийнято рішення про поновлення на посаді. 11.05.2019 р. наказом відповідача №177-ОС він був поновлений на посаді, а 21.05.2019 р. його ознайомили з наказом №145-ОД від 21.05.2019 р. про скорочення посади та наказом відповідача № 328-ОС від 26.07.2019 р. «Про особовий склад» його було звільнено з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням штату). Вважає даний наказ незаконним та прийнятий з порушенням норм трудового законодавства, оскільки на підприємстві фактично не відбулось скорочення чисельності або штату працівників, так як з моменту його повідомлення про наступне звільнення і до моменту звільнення відповідач здійснював набір нових працівників на роботу. Вважає, що відповідач зобов`язаний був запропонувати йому всі посади, які він мав би займати згідно своєї кваліфікації чи спеціальності, які були у штатному розписі з моменту попередження про звільнення і до дати звільнення. Відтак, просив визнати незаконним наказ № 328-ОС від 26.07.2019 р. «Про особовий склад» та скасувати його. Поновити на посаді начальника відділу безпеки з 26.07.2019 р., стягнути із відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 26.07.2019 р. по день фактичного поновлення на посаді та 20 760,00 грн. моральної шкоди.

Ухвалою суді Богунського районного суду м. Житомира Перекупки І.Г. від 26.08.2019 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а. с. 38-39).

04.10.2019 р. відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що доводи наведені у позовній заяві є безпідставними (а. с. 53-60).

24.10.2019 р. позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що відповідачем не виконано обов`язку щодо його працевлаштування та не запропоновано усіх посад, які з`являлися на підприємстві у період попередження його про звільнення та до самого звільнення (а. с. 91-95).

13.11.2019 р. представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідачем вжито усіх визначених законодавством вимог для забезпечення гарантій позивача в частині його працевлаштування та запропоновано усі наявні вакантні посади (а. с. 96-98).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позов підтримали, з підстав наведених в ньому, також зазначили, що Верховним Судом України висловлена правова позиція у постанові від 01.07.2015 р. у справі №6-491цс15 про те, що згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівник попереджається не пізніше ніж за два місяці із пропозицією працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві. Вважають, що твердження відповідача щодо пропозиції позивачу усіх вакантних посад не відповідає дійсності. Позивач стверджує, що з дня його повідомлення про наступне скорочення і звільнення, відповідачем проводився набір та переведення працівників на вакантні посади, окремі з яких йому не пропонувалися, а після подання заяв про переведення його на запропоновані вакантні посади відповідач надавав довідки, що вони уже відсутні.

Окрім того, посилаючись на положення ст. 235 КЗпП України, позивач зазначив, що суд, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому просив стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили та зазначили, що вимоги позивача є обґрунтованими. Позицію висловлену у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив підтримали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, заслухавши учасників справи, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено.

Згідно паспорту громадянина України ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

Відповідно записів трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 28 квітня 2015 р. він був прийнятий на роботу ДП «Житомирський Бронетанковий завод» на посаду аналітика з питань фінансової та економічної безпеки в управління заводу. З 13 лютого 2017 р. його було переведено на посаду начальника відділу безпеки підприємства та 29.10.2018 р. його було звільнено у зв`язку з скороченням штату працівників (а. с. 11-12).

Відповідно до наказу відповідача №177-ОС від 11 травня 2019 р. ОСОБА_1 був поновлений на посаді начальника відділу безпеки ДП «Житомирський бронетанковий завод». 21 травня 2019 р. позивач був ознайомлений з наказом №145-ОД від 21.05.2019 р. про скорочення посади начальника відділу безпеки з 21.07.2019 р. та його звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату).

Листом б/н від 21.05.2019 р. ОСОБА_1 був попереджений про скорочення штату працівників та йому було запропоновано надання іншої роботи 13 вакантних посад (а. с. 16-17).

Листом б/н від 24.06.2019 р. позивачу було запропоновано надання іншої роботи 35 вакантних посад, у тому числі посаду радника директора з фінансово-економічних питань(а. с. 18 - 20).

Листом б/н від 17.07.2019 р. позивачу було запропоновано надання іншої роботи 35 вакантних посад, у тому числі посаду радника директора з фінансово-економічних питань. (а. с. 21-23).

Після надання позивачем згоди на переведення його на посаду радника директора з фінансово-економічних питань, яка двічі пропонувалася йому, відповідачем 19.07.2020 р. на його адресу було направлено лист за № 03/2460 в якому позивач був попереджений про те, що дана посада виведена зі штатного розпису (а. с. 24).

Листом б/н від 19.07.2019 р. позивачу було запропоновано надання іншої роботи 35 вакантних посад (а. с. 25-27).

Листом б/н від 25.07.2019 року позивачу було запропоновано надання іншої роботи 54 вакантних посади (а. с. 28-31).

Наказом відповідача № 328-ОС від 26.07.2019 р. «Про особовий склад» позивача було звільнено з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням штату).

Позивач посилається на порушення відповідачем норм ст. 49-2 та ч. 2 ст. 40 КЗпП відповідно до яких, передбачено звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Наказом № 285-ОС від 05.07.2019 р. «Про особовий склад» з 05.07.2019 року з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту було звільнено попереднього працівника. Дана посада позивачу не пропонувалася і на неї було прийнято нового працівника (а. с. 67). Представники відповідача у судовому засіданні підтвердили даний факт та пояснили, що це було зроблено за вказівкою Державного концерну «Укроборонпром».

Частина вакантних посад з моменту попередження позивача про звільнення та до моменту його звільнення з роботи або взагалі йому не пропонувалася, або на нові вакантні посади без пропозиції надання їх позивачу переводилися працівники підприємства чи приймалися на роботу інші особи. Зокрема, посада фахівця відділу збуту стала вакантною 01.07.2019 р. але позивачу не пропонувалась і на неї згодом був переведений працівник підприємства; посада начальника відділу дослідно-конструкторських робіт була вакантною з початку червня 2019 р. але позивачу не пропонувалася і була включена у пропозиції від 19.07.2019 р. з попередженням позивача про те, що на неї він не може претендувати. Посада начальника виробничо-диспетчерського відділу стала вакантною на початку липня 2019 р., але була запропонована позивачу після його звернення про надання усього переліку посад 25.07.2019 року із зазначення того, що на неї він претендувати не може.

19.07.2019 р. позивач надав відповідачу письмову згоду на пропозицію від 17.07.2019 р. щодо переведення його на посаду «радник директора з фінансово-економічних питань», про що свідчить особистий підпис на пропозиції. Це не заперечується і відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні. Однак, 23.07.2019 р. позивачу був направлений лист із інформацією, що дана посада виведена зі штатного розпису.

Суд критично ставиться до твердження представників відповідача про те, що дана посада була виведена зі штатного розпису ще до попередження позивача про звільнення, оскільки будь-яких документів, які б підтверджували це відповідач не надав. В штатному розписі персоналу ДП «ЖБТЗ» від 31.07.2018 року, який вводився в дію з 10.10.2018 р. є посада «радник директора з фінансово-економічних питань» (а. с. 61-62).

В матеріалах справи є наданий відповідачем штатний розпис від 08.08.2019 року, який був введений в дію з 01.09.2019 р. (а. с. 63-64).

Звільнення позивача із посади було проведено 26.07.2019 р. коли посада «радник директора з фінансово-економічних питань» була у штатному розписі.

В судовому засіданні факт того, що мало місце скорочення чисельності або штату працівників - ніхто з учасників судового засідання не заперечував, проте, стосовно дотримання вимог ч.2 ст. ст. 40,42,43,49-2 КЗпП України, - позивач заперечував і це його заперечення знайшло підтвердження доказами, дослідженими судом.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Судом встановлено, що ДП «Житомирський бронетанковий завод» є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Дана правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 р. № 6-40цс15, від 01.07.2015 р. № 6-491цс15 та від 09.12.2015р. № 6-2123цс15.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем надано достатньо доказів того, що відповідач при розірванні з ним трудових відносин порушив вимоги трудового законодавства.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не вжито в повній мірі всіх належних заходів щодо захисту прав позивача на працю, що однозначно свідчить про порушення ним вимог чинного законодавства при звільненні позивача.

Вимоги позивача про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Вирішуючи заявлений позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з роз`яснень Верховного Суду України, викладених в постанові від 23.01.2012 р., справа № 6-87цс11.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно ухвалює рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш, як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника; орган, який розглядає трудовий спір, ухвалює рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 8 лютого 1995 року, № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка, відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

При визначені розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суд враховує надану відповідачем довідку про середню заробітну плату позивача за травень-червень 2019 р. (а. с. 197), копію трудової книжки (а. с. 11-12), та наказ про звільнення з роботи від 26.07.2019 р. № 328-ОС (а. с. 13).

Одночасно, згідно п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає загальну суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Судом встановлено, що з 26 липня 2019 р. по 07 жовтня 2020 р. кількість робочих днів становить 300.

З довідки ДП «Житомирський бронетанковий завод» вбачається, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 779,52 грн.

Таким чином при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного розрахунку: 300 (кількість робочих днів за період вимушеного прогулу) х 779,52 грн. (середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню) = 233 856,00 грн.

У зв`язку із тим, що звільнення позивача відбулось з порушення вимог трудового законодавства, що безперечно заподіяло йому душевні страждання, обгрунтованою є його вимога про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз`ясненнями, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених внаслідок цього змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача.

Незаконне звільнення з роботи вплинуло на емоційний стан позивача, призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, його моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останнього у прикладенні додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, суд ураховує вищенаведені обставини, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обґрунтованим розміром такого відшкодування в сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Рішення суду про поновлення на роботі працівника, незаконно звільненого з роботи або незаконно переведеного на іншу роботу, підлягає негайному виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та частини сьомої статті 235 КЗпП.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статті 18 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, відповідно до пункту 3 частини першої ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 21, 40, 49-2 Кодексу законів про працю України, та, керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 18, 23, 76, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Житомирський Бронетанковий завод» про визнання незаконним наказу про звільнення, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати наказ Державного підприємства «Житомирський Бронетанковий завод» № 328-ОС від 26 липня 2019 р. «Про особовий склад» про звільнення ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державне підприємство «Житомирський Бронетанковий завод» поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу безпеки з 26 липня 2019 р.

Стягнути з Державного підприємства «Житомирський Бронетанковий завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2019 р. по 07 жовтня 2020 року в сумі 237 606 (двісті тридцять сім тисяч шістсот шість грн.) 00 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Житомирський Бронетанковий завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч грн.)

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Житомирський Бронетанковий завод» на користь держави суму судового збору в розмірі 4681,26 грн.

Допустити негайне виконання рішення в цивільні справі № 295/12836/19 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу безпеки з 26 липня 2019 р.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Державне підприємство «Житомирський Бронетанковий завод» (місцезнаходження: Житомирська обл., Житомирський р-н, смт. Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, 1, ).

Суддя І.Г. Перекупка