Номер провадження: 22-ц/813/1000/20
Номер справи місцевого суду: 496/3489/18
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Цюри Т.В.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

Осіб,що беруть участь у справі:

Позивач- ОСОБА_1

Представник позивача- ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,

- про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в котрих просив суд усунути перешкоди в праві власності шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка знаходилась в шлюбі з його сином ОСОБА_4 в період з 2012 по 2016 рік та він зареєстрував її в свому будинку 05.03.2013 року.

На підставі договору дарування від 04.12.2012 року його син - ОСОБА_4 став власником будинку по АДРЕСА_1 та з цього часу відповідачка фактично проживала в будинку свого чоловіка. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачка не бажає.

Посилаючись на те, що вона не являється його членом сім`ї, не веде з ним спільне господарство та в будинку не проживає з дня реєстрації, на підставі ст.391,405 ЦК України просив задовольнити позовні вимоги.

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Рішеням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2019 року позов задоволено. Суд визнав ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідачка ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,про відмову в задоволенні позову посилаючись на неповне зясування обставин по справі,порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання відповідачка не з'явилась, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином.

В силу ст.372 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за її відсутності.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН:

Заявниця в апеляційній скарзі посилається на відсутність доказів набуття позивачем права власності на спірний будинок .Одночасно зазначає, що акт складений депутатом Біляївської міської ради Одеської області ОСОБА_5 не є належним доказом та суд не з'ясував причини її не поживання в спірному будинку.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ:

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін,що з'явились,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Задовольняючи заявлені вимоги районний суд виходив з вимог ст.71 ЖК України посилаючись на те, що відповідачка перешкоджає ОСОБА_1 в праві власності будинком АДРЕСА_1 .

Такий висновок районного суду є помилковим, підлягає зміні в частині мотивування підстав задоволення позову з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 16 червня 2012 року ОСОБА_4 - син позивача та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції,відповідно свідоцтва про шлюб а/з 767( а.с.70).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_7 ( а.с.8).

05.03.2013 році вона - ОСОБА_3 з донькою була зареєстрована в будинку

АДРЕСА_1 , котрий відповідно до свідоцтва про право власності від 18.05.2010 року належить її тестю - ОСОБА_1 та складається з літ.А загальною площею 113,60 кв.м., житловою- 84,90 кв.м.,літ." Б"-гараж,літ."В" літня кухня,1-2 огорожа( а.с.9-15).

04.12.2012 року чоловік відповідачки - ОСОБА_4 відповідно до договору дарування від 04 грудня 2012 року набув право власності на будинок 64 за тією ж адресою, який складається з камяної житлової будівлі,житловою площею 55,80 кв.м.,загальною -85,67 кв.м.( а.с.16).

За таких обставин,судова колегія приходить до висновку, що АДРЕСА_1 розташовані два самостійні будинки, однин з яких належить тестю відповідачки, а інший її чоловіку.

03.07.2018 року ОСОБА_3 звернулась з заявою до Біляївського ВП ГУНП в Одеській області в якій зазначала, що ОСОБА_8 перешкоджає їй проживати в зареєстрованому місці проживання, а саме в будинку АДРЕСА_1

Відповідно до постанови від 03.07.2018 року начальника Біляївського ВП ГУНП в Одеській області вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 після розлучення проживає в АДРЕСА_1 .( а.с.31).

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Відповідно до частини третьої статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які

проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє,користується,розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї,інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов'язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв'язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Судами було встановлено, що відповідачка була зареєстрована у спірному будинку в якості члена сім'ї - дружини сина власника будинку АДРЕСА_1 .

Проте,фактично вона з чоловіком проживала в будинку АДРЕСА_1 ,котрий належить на праві власності її чоловіку

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачка не є членом сімї власника будинку АДРЕСА_1 , спільним побутом з позивачем не пов`язана.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачка є членом сімї чоловіка, якому належить будинок АДРЕСА_1 , в котрому вони проживають,а тому її права на користування чужим майном підлягає припиненню, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування ,оскільки без поважних причин в будинку АДРЕСА_1 вона не проживає понад один рік.

Доводи апеляційної скарги на те, що в спірному будинку вона не проживає з поважних причин, так як тесть їй перешкоджає, не знайшли свого підтвердження відповідно до матеріалів справи.

Враховуючи, що районний суд помилково до спірних правовідносин застосував вимоги ст.71 ЖК України, а не вимоги ст.405 ЦК України на яку посилався позивач, судова колегія дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення мотивувальної частини першої інстанції з мотивів наведеній у цій постанові у відповідності до вимог ст.376 ч.1 п.4 ЦПК України

Керуючись ст. 367,368,374,376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.2019 року змінити в частині мотивування підстав задоволення позову ,виклавши в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 10.02.2020 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра