КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року

м. Київ

справа № справа № 756/2779/18

провадження № 22-ц/824/1135/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року /суддя Андрейчук Т.В./

у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі 19724, 40 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 181-186/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, не маючи обґрунтованих заперечень відповідача та відповідних доказів проти вимог позивача, - тому посилання на висновок Великої Палати Верховного Суду є бездоказовим та безпідставним. Крім того, суд першої інстанції зробив цілком помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту та відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права всупереч ст. 1054 ЦК України. Вказувала на те, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав права відмовляти стягненні відсотків по кредиту всупереч принципу платності кредиту. Так, важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. Посилалась також на ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, що передбачає плату за користування чужими грошовими коштами. Зазначала про порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 1048, 1050 ЦК України.

ОСОБА_1 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, наголошуючи на її необґрунтованості та безпідставності. Зазначала про те, що позивачем не був обґрунтований та доведений розмір заборгованості за кредитним договором у розмірі саме 19724,40 грн. 16 коп. Позивач не надав кредитного договору № б/н від 18.07.2014 року разом з усіма підписаними сторонами додатками, який би підтверджував та покладав на відповідача взяті ним на себе відповідні фінансові зобов`язання, про які позивач заявляє в позові. Позивачем не було доведено, що саме з Умовами та Правилами банківських послуг, копії яких були додані до позову, відповідач була ознайомлена, а не з будь - якими іншими, оскільки Умови та правила які розмішуються на сайті періодично змінюються, Анкета-зава, нею підписана не містить даних погодженого відповідачем кредитного ліміту в розмірі 3100 грн. Таким чином, вказувала, що Анкета-заява не є укладеним кредитним договором, оскільки в порушення ст.ст. 638, 1054 ЦК України не містить істотних умов договору, умов про предмет, тобто розмір (ліміт) кредиту, процентів за користування кредитом, умов отримання кредиту, умов і термінів повернення кредиту та процентів, інших істотних умов договору кредитного договору. Позивачем було підвищено розмір ставки в односторонньому порядку, без повідомлення відповідача 01.09.2014 року до 34,8 % річних, а з 01.04.2015 року до 43,2 % річних, що утворило штучну заборгованість, а тому рішення суду першої інстанції з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, яка з`явилась у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 18 липня 2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді /а. с. 9/.

На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифи.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 липня 2014 року б/н становить 19724,40 грн, у тому числі заборгованість зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 2009,71 грн, проценти за користування кредитом у сумі 16299,24 грн, штраф за прострочення виконання зобов`язань за договором у сумі 1415,45 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України про те, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; ч. 1 ст. 638 ЦК України якою встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом першої інстанції вірно вказано на те, що в анкеті-заяві позичальника процентна ставка за кредитом не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Обґрунтовуючи право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 липня 2014 року б/н, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифи як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифами, наданими позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (п. 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 липня 2014 року) до моменту звернення до суду з вказаним позовом (02 березня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17).

Встановивши, що згідно з випискою по особовому рахунку позичальника ОСОБА_1 отримала за договором від 18 липня 2014 року б/н кредитні кошти у сумі 4920,00 грн, а сплачено нею на погашення заборгованості 5146,32 грн /а. с. 136-138/, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем фактично повернуто позивачеві отриману за кредитним договором від 18 липня 2014 року б/н суму кредитних коштів, підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за цим договором, зокрема тіла кредиту, відсутні.

Доводи апеляційної скарги, щодо платності кредиту та посилання на Кодекс європейського договірного права, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки документ не ратифікований Україною. Вимоги щодо платності кредиту у взаємозв`язку з тим, що суд не приймає, як доказ, тарифи, у відповідності до яких зазначено проценту ставку, висновків суду не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: