РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2020 року Київський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді Шаренко С.Л.,
При секретарі Сельник В.В.,
розглянувши в приміщенні Київського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державний реєстратор Комунального підприємства "Добробут" Литвинівської сільської ради Неженська Галина Валентинівна, ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про скасування державної реєстрації прав, визнання недійсним і скасування договору купівлі продажу, -
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Тобто, з наведених норм вбачається, що реєстрація права власності на об`єкт містобудування є одним з етапів будівництва об`єктів містобудування, контроль за дотриманням якого у такому випадку діючим законодавством покладено на Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та територіальні органи, органи місцевого самоврядування, які здійснюють делеговані повноваження. Крім того, прийняття об`єктів до експлуатації передує реєстрації речових прав на нього. Реєстрація речових прав є останнім етапом будівництва.
У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 215, 216, ЦК України.
Представником відповідача ОСОБА_1 - адвокат Фадєєв О.П. надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог відповідач ОСОБА_1 заперечує в повному обсязі з огляду на те, що житловий будинок літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_1 у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2019 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрований в реєстрі за № 201. Станом на момент відчуження зазначеного житлового будинку, право власності було зареєстровано 19.11.2018 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 29029897. Реєстрація права власності 19.11.2018 за ОСОБА_2 , не була первинною, як помилково було зазначено Харківською міською радою у позові, а відбулася внаслідок проведення державної реєстрації поділу належного ОСОБА_2 на праві приватної власності об`єкту нерухомого майна. ОСОБА_2 до 19.11.2018 була власником 69/100 частин житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями загальною площею 60,0 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 20.05.2016, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №1805. та 19.11.2018 третьою особо - державним реєстратором філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Харківської області Неженською Г.В. було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок виділення 69/100 житлового будинку в окремий об`єкт нерухомого майна, а не внаслідок реєстрації права власності на неприйнятий до експлуатації об`єкт будівництва.
Від інших учасників справи відзиву на позов не надходило.
Представником Харківської міської ради Волковою Н.О. надано відповідь на відзив в якому посилається на недотримання третьою особо - державним реєстратором філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Харківської області Неженською Г.В. порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у зв`язку із недотриманням ОСОБА_2 встановленого Харківською міською радою «Порядку присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова», затвердженого рішенням 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 19.12.2018 №1366/18.
Представник позивача Харківської міської ради Волкова Н.О. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути вказану вище цивільну справу за відсутністю представника відповідача, позовні вимоги підтримала.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Фадєєв О.П. в судове засіданні не з`явились, надали до суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, просили відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, в задоволенні позовних вимог просила відмовити.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.
Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням слухати справу без її участі, просила прийняти рішення на розсуд суду.
Представник державного реєстратора КП «Добробут» Литвинівської сільської ради Неженська Г.В. в судове засідання не з`явилась, причину не явки суду не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази, приходить до наступних висновків.
06.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту територіального контролю Харківської міської ради із заявою щодо проведення обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із наданням її у власність, за результатом розгляду якої головним спеціалістом відділу обстеження земельних ділянок Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Німець Я.А. складено акт обстеження земельної ділянки № 1086/19 від 05.07.2019, відповідно до якого зазначено, що держаним реєстратором філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Харківської області Неженською Галиною Валентинівною на підставі заяви від 14.11.2018 №1557, висновку ТОВ «ІНВЕНТАРБЮРО» від 07.11.2018 №1381/2, зареєстровано право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 60,0 кв.м, по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . На підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2019 №201 право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 56,3 кв.м, по АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 .
11.07.2019 відповідач ОСОБА_1 звернувся до Харківської міської ради із заявою про безкоштовну передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0788 Га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у АДРЕСА_1 .
Рішенням Харківської міської ради від 21.08.2019 за № 1701/19 земельна ділянка з кадастровим номером :14:010:0010 за адресою: АДРЕСА_1 передана у приватну власність ОСОБА_1

29.07.2020 наказом Департаменту містобудування та архітектури Харківської міської ради №224/1а «Про зміну адреси житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 у Київському районі» змінено адресу житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями про АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до пункту 4 частини 2статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Відповідно доч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно зіст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 17 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

Згідно зі ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст.18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Згідно з п.п.1п.б) ч.1ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі будівництва належать делеговані повноваження , зокрема, щодо надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Статтею 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що до органів, які здійснюють управління у сфері містобудівної діяльності, архітектурно-будівельного контролю та нагляду, віднесені, зокрема, органи місцевого самоврядування, а до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать в тому числі виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради відповідно до зазначеного вище закону та Положення про Інспекцію, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 №7/15 приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації на доопрацювання для усунення виявлених недоліків).

Прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва здійснюється уповноваженими органами у порядку встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461.

Відповідно до норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію, що кореспондується із положеннями ст. 331 ЦК України.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з 12 березня 2011, пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.

В свою чергу індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Як вбачається із технічного паспорту на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , рік його побудови зазначено 1970.

Таким чином, прийняття в експлуатацію житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 не передбачено діючим законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст. 3 вказаного Закону визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Частиною 2 цієї статті визначено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених ст. 31 цього Закону.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1)прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2)виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3)встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних

заяв;

4)перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5)прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6)відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7)формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8)видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

В даному випадку колишній власник житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 у встановленому законом порядку звернулася із заявою до державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності внаслідок виділення належної їй частки 69/100 зазначеного житлового будинку в окремий об`єкт нерухомого майна без проходження відповідної процедури прийняття в експлуатацію такого об`єкту нерухомого майна.

Стосовно доводу Харківської міської ради про порушення відповідачем ОСОБА_2 встановленого порядку присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , який по суті даної справи є єдиною підставою для скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд зазначає про наступне.

Як вбачається із відповіді ні відзив, Харківська міська рада зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 недотримано встановленого Харківською міською радою «Порядку присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова», затвердженого рішенням 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 19.12.2018 №1366/18, який набув чинності з 28.12.2018.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що державна реєстрація прав власності на об`єкт нерухомого майна житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 відбулася 19.11.2018, тобто до моменту прийняття Харківською міською радою рішення 24 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про затвердження порядку присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова» та набрання ним чинності.

Також позивачем не надано жодних доказів щодо відсутності в реєстраційній справі на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 необхідних документів для прийняття 19.11.2018 державним реєстратором філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Харківської області Неженською Г.В. рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_2 , не звертався позивач і з клопотанням до суду про витребування таких доказів.

Більш того, відповідачем ОСОБА_1 доведено, що на даний час він є власником земельної ділянки площею 0,0788 Га з кадастровим номером :14:010:0010, яка була йому передана відповідно до рішення Харківської міської ради від 21.08.2019 за № 1701/19 за адресою: АДРЕСА_1 та адреса належного йому житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями, відповідно до наказу Департаменту містобудування та архітектури Харківської міської ради від 29.07.2020 №224/1а була змінена з адреси АДРЕСА_1 на адресу АДРЕСА_1 .

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування рішення державного реєстратора філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Харківської області від 19.11.2018 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. «А-1» по АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, слід зазначити, що стаття 215 цього Кодексу також розмежовує недійсні правочини на нікчемні якщо їх недійсність прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але які у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, можуть бути судом визнані недійсними. Кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Згідно з ч. 2 ст. 215 цього Кодексу якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 8 Постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Так, стаття 228 ЦК України визначає, що нікчемним є правочин, який порушує публічний порядок. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Зі змісту роз`яснень вбачається, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту.

Наведена позиція узгоджується з правовою позицією ВСУ від 02.03.2016 року у справі №6-308цс16.

З огляду на відсутність підстав для скасування рішення державного реєстратора філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Харківської області від 19.11.2018 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. «А-1» по АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 суд приходить до висновку про відсутність підстав і для визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу від 01.02.2019 року №201, укладеного між відповідачами, оскільки позивачем не доведено, що такий договір є фіктивним, або що його зміст суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, в тому числі порушує будь-які права позивача.

Отже, позивачем не доведено що право, за захистом якого звернувся позивач до суду, перебуває в стані порушення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Враховуючи викладене, позов Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державний реєстратор Комунального підприємства "Добробут" Литвинівської сільської ради Неженська Галина Валентинівна, ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про скасування державної реєстрації прав та визнання недійсним і скасування договору купівлі-продажу задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 11, 10, 12, 13, 76-82, 128, 131, 141, 142, 247, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 16, 202, 203, 204, 215, 216, 228, ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державний реєстратор Комунального підприємства "Добробут" Литвинівської сільської ради Неженська Галина Валентинівна, ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про скасування державної реєстрації прав, визнання недійсним і скасування договору купівлі продажу.

Рішення суду може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С.Л. Шаренко