Дата документу 21.10.2020 Справа № 332/326/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/326/20 Головуючий у 1 інстанції Шалпегіна О.Л.
Провадження № 22-ц/807/2286/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду щодо поновлення працівника на роботі та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду щодо поновлення працівника на роботі та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 03 листопада 2010 року він працював на посаді майстра ОГК «Металург».

01 листопада 2012 року на підставі розпорядження № 28п6 від 26.10.2012 його було переведено на посаду старшого майстра, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис.

27 лютого 2018 року Головою правління ОГК «Металург» був підписаний протокол № 4/27.02.2018 та прийнято рішення щодо скорочення посади старшого майстра, на підставі чого було прийнято наказ № 18 від 28.02.2018 про скорочення посади старшого майстра.

02 травня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади старшого майстра, у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 18 березня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ ОГК «Металург» № 40к від 02.05.2018 про звільнення з посади старшого майстра ОСОБА_1 та поновлено позивача на роботі. Стягнуто з ОГК «Металург» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію завданої моральної шкоди.

Через невиконання вказаного судового рішення позивач був вимушений вдруге звертатись до суду за захистом порушеного права та заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2019 року з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за затримку виконання рішення суду від 20 грудня 2018 року та моральну шкоду. Однак, вказане рішення суду від 04 листопада 2019 року також залишається невиконаним, що стало підставою для ініціювання цього позову.

Просив суд стягнути з відповідача 14 689,62 грн. - середній заробіток за затримку виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2018 за період з 05.11.2019 по 11.02.2020, 5000 грн. - у відшкодування моральної шкоди та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург» на користь ОСОБА_1 14689,62 грн. - середній заробіток за затримку виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2018 за період з 05.11.2019 по 11.02.2020 та 2000 грн. - у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 712,69 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Обслуговуючий гаражний кооператив «Металург» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована неможливістю виконання ОГК «Металург» судового рішення про поновлення позивача на роботі у зв`язку з відмовою судів першої та апеляційної інстанції у роз`яснені вказаного рішення суду, оскільки останнім не скасовано саме протокол правління ОГК «Металург» № 4/27.02.2018, відповідно до якого було скорочено посаду старшого майстра в гаражному кооперативі, та на підставі якого було виключено посаду старшого майстра та фактично звільнення з посади не було.

ОСОБА_1 , надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2018 залишається невиконаним ОГК «Металург» без поважних причин, оскільки наказ, що дає можливість ОСОБА_1 приступити до виконання трудових обов`язків, не видано.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2010 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду майстра до Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург».

01 листопада 2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду старшого майстра.

27 лютого 2018 року Головою правління Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург» був підписаний протокол №4/27.02.2018 та прийнято рішення про скорочення посади старшого майстра.

02 травня 2018 року наказом № 40к ОСОБА_1 звільнено з посади старшого майстра у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч .1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2018, яке набрало законної сили 18.03.2019, було визнано незаконним та скасовано наказ ОГК «Металург» №40 к від 02.05.2018; ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді старшого майстра ОГК «Металург».

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2018 з «Металург» на користь ОСОБА_1 було стягнуто: 49187,97 грн. - середній заробіток за затримку виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2018 та 3000,00 грн. моральної шкоди у зв`язку із тим, що на момент постановлення судового рішення ОСОБА_1 не було поновлено на роботі, тобто рішення суду від 20.12.2018 виконано не було.

З матеріалів справи вбачається, що на теперішній час рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2018 залишається невиконаним ОГК «Металург» без поважних причин, оскільки наказ, що дає можливість ОСОБА_1 приступити до виконання трудових обов`язків, не видано.

Положеннями частин першої та сьомої статті 235 КЗпП України (у редакції на момент поновлення позивача на роботі) визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Таким чином, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

За приписами статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом першої інстанції встановлено відсутність поважних причин не видання наказу, що дає можливість ОСОБА_1 приступити до виконання трудових обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у штатному розписі ОГК «Металург» посади старшого майстра через її скорочення є безпідставними, оскільки судовим рішенням було встановлено незаконність звільнення позивача через скорочення посади старшого майстра.

Предметом розгляду справи було встановлення незаконності звільнення та поновлення працівника на роботі, що є належним способом захисту порушеного права працівника відповідно до чинного законодавства України.

Таким чином, скасуванню підлягав саме наказ № 40к від 02.05.2018 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого майстра, який носив щодо нього індивідуальну дію і напряму встановлював обмеження щодо його роботи в ОГК «Металург».

Протокол правління ОГК «Металург» від 27.02.2018 р. про скорочення посади старшого майстра та наказ Голови правління № 18 від 28.02.2018 р. про скасування посади старшого майстра - є внутрішніми документами кооперативу і при наявності рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі, мають скасовуватися у тому ж порядку, що і були прийняті, тобто самим гаражним кооперативом.

Нормами чинного законодавства України не передбачено обов`язкового порядку скасування самим працівником окрім наказу про його звільнення інших документів внутрішнього характеру підприємства (кооперативу).

Таким чином, відмова зборів правління ОГК «Металург», яка за твердженнями скаржника викладена у протоколі № 18, яким було вирішено не поновлювати ОСОБА_1 на роботі, оскільки не скасовано протокол про скорочення його посади і як наслідок відсутня посада старшого майстра на якій міг би бути поновлений працівник - є неправомірною.

Верховний Суд при розгляді справи № 756/6746/16-ц прийняв постанову від 13.02.2019 р., в якій наголосив на тому, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду.

У зв`язку з наведеним, сам ОГК «Металург» як роботодавець має своїм прямим обов`язком ввести скорочену посаду старшого майстра відповідним протоколом, наказом, тощо та поновити звільненого Позивача на ній, що й буде належним виконанням з його боку рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку через затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.11.2019 року по 11.02.2020 року у розмірі 14 689,62 грн. відповідає вимогам п. 8 Порядку, тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у відповідній частині.

Вирішуючи питання відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції з врахуванням положень статті 23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України.

При визначенні суми у відшкодування моральної шкоди суд обґрунтовано виходив із характеру порушення трудових прав, розміру заборгованості, тривалості порушення прав позивача, обсягу страждань, яких він зазнав, характеру немайнових втрат, а також розмір присудженої рішенням суду від 04.11.2019 сатисфакції у відшкодування моральної шкоди та дійшов вірного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 2000 грн.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було надано відповідачу додаткового часу для подання доказів у справі.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19.02.2020 р. справа № 332/326/20 була відкрита у порядку спрощеного позовного провадження та надано судом строк відповідачу на подання відзиву у справі протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно ч.3,4,8 ст.83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідачем у справі не було подано докази у справі у встановлені строки, тобто разом з відзивом. Крім того, у самому відзиві, на виконання вимог ч.4 ст.83 ЦПК України.

Відповідачем також не було зазначено причин з яких доказ, який він хоче надати суду, не може бути поданий у встановлений строк, конкретний доказ, який не може бути подано, а також докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З огляду на зазначене, колегією суддів встановлено, що відповідач не вчинив жодних дій щодо надання доказів у встановлені законодавством строки та не повідомив суд про поважні причини їх неподання.

Крім того, постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» введено в дію карантин на всій території України в період з 12.03.2020 р.

Ухвала Заводського районного суду м. Запоріжжя про відкриття провадження у справі № 332/326/20 була винесена 19.02.2020 p., строк на подання відзиву становив 15 днів з дня її отримання та перше засідання у справі було призначено на 16.03.2020 р.

Таким чином, Відповідач не позбавлений був можливості подати необхідні докази ще до впровадження карантину в Україні, а отже не вчинення учасником справи дій, строк на вчинення яких скінчився до введення такого карантину, не може бути підставою для продовження такого строку.

З огляду на зазначене, мотиви суду першої інстанції щодо відмови у встановленні додаткового часу на подання доказів є законними та обґрунтованими.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції правомірно виходив з приписів статей 133, 137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді: