Справа № 755/3461/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.,

за участю секретаря судових засідань - Кузьменко А.М.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про визнання права власності в порядку набувальної давності,

установив:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку набувальної давності посилаючись на те, що вона з 20.01.1997 року по теперішній час добросовісно та безперервно володіє та користується квартирою АДРЕСА_1 . Протягом усього часу вона утримує квартиру, підтримує її у належному стані, постійно в ній проживає та сплачує комунальні послуги. 03.12.1996 року Протоколом № 4 загальних зборів акціонерів ЗАТ «Будінвест-5» працівникам товарства надано право на дольову участь в будівництві квартир у будинку АДРЕСА_1 . Зокрема їй (позивачу) надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з п`яти осіб, загальною площею 76,8 м2. На підприємстві вона працювала з 1973 року. Перший внесок складав 30 % від собівартості житла, які необхідно було внести на рахунок замовника будівництва-компанії «Київспецтранс». 25.12.1996 року між нею та ЗАТ «Будінвест-5» укладено Договір № 13 про дольову участь у будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 . Пунктом 1 Договору визначено, що по закінченню будівництва житлового будинку і введення його в експлуатацію, товариство передає вказану квартиру, а вона (позивач) зобов`язана виплатити повну вартість квартири, з якої 30 % під час укладення договору, а решту суми рівними частками шляхом щомісячного відрахування або внесення в касу 50 % заробітної плати, але не менше 120 грн. на місяць. 20.01.1997 року за Актом приймання-передачі ЗАТ «Будінвест-5» передав спірну квартиру, до якої вона заселилась з родиною, та почала виконувати обов`язки квартиронаймача. Документи на квартиру їй не передавали незважаючи на неодноразові її звернення, та постановою Арбітражного суду м. Києва від 11.01.2000 року ЗАТ «Будінвест-5» визнано банкрутом. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2009 року було зобов`язано Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві зареєструвати її за спірною адресою. З 26.03.2009 року вона разом з членами родини (донька та онук) зареєстровані в указаній квартирі. Згідно Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 61 від 13.02.2015 року житловий будинок, де розташована спірна квартира, передано на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», та обслуговується ЖЕД-404. За даними КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.11.2018 року, право власності на спірну квартиру не внесено. Враховуючи, що вона з 1997 року по теперішній час відкрито, безперервно та добросовісно володіє спірною квартирою, просила визнати за нею право власності на квартиру у порядку набувальної давності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що позивач коштів за Договором інвестування не сплачувала, з її заробітної плати гроші не відраховували, підприємство збанкрутіле. Позивачу відоме її право на приватизацію житла, однак вона не має ордеру.

До суду представник відповідача не з`явився, надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, та слухати справу у його відсутності.

Представник третьої особи до суду не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його присутності та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Даний позов подано до Дніпровського районного суду м. Києва 28.01.2019 року.

01.03.2019 року проведено автоматичний розподіл судової справи між суддями.

Ухвалою від 13.03.2019 року відкрито провадження у порядку загального позовного провадження.

16.04.2019 року надійшов відзив на позовну заяву.

21.05.2019 року надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 04.06.2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

В суді встановлено, що Протоколом загальних зборів акціонерів ЗАТ «Будінвест-5»від 03.12.1996 року вирішено надати право дольової участі у будівництві власної квартири працівникам підприємства в будинку АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_1 на сім`ю з п`яти осіб трикімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 76,8 м 2 .

Згідно довідки інвесторів ЗАТ « Будівест -5» при будівництві 63-х квартирного жилого будинку по АДРЕСА_1 , оплата квартири АДРЕСА_1 відсутня.

25.12.1996 року між ЗАТ «Будінвест-5» та ОСОБА_1 укладено Договір № 13 про дольову участь в будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 .

За Актом прийому-передачі жилплощі від 20.01.1997 року ЗАТ «Будінвест-5» передало ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Квартира передана відповідно Договору про дольову участь в будівництві від 25.12.1996 року. Передано і технічний паспорт на квартиру.

25.01.2007 року ЗАТ «Будінвест-5» припинено.

12.02.2009 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено судове рішення, яким зобов`язано ТОВ «Україна Житло Сервіс» та Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві зареєструвати ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Акту від 28.11.2018 року, підписаного сусідами та ЖЕД-404, ОСОБА_1 , 1940 року народження, фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 1998 року та до цього часу.

У Листі КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-14608 (И-2018) від 27.11.2018 року повідомили, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалася.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Таким чином, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Дані правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у справі № 755/16913/16-ц від 24.01.2019 року, у справі № 910/17274/17 від 14.05.2019 року, у справі № 920/999/16 від 09.07.2019 року.

По даній справі судом було встановлено, що позивач разом зі своєю родиною отримала спірну квартиру у січні 1997 року (після введення в експлуатацію), та з 1998 року в ній проживає, користується, утримує. Право власності на дану квартиру з моменту введення її в експлуатацію не набувалось, та не реєструвалось. З 26.03.2009 року позивач зареєстрована у спірній квартирі.

Кошти за Договором про дольову участь в будівництві № 13 від 25.12.1996 року, на підставі якого позивачу була надана спірна квартира, позивачем не сплачувались.

Враховуючи норми діючого законодавства та встановлені факти, суд дійшов обґрунтованого висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. У даному випадку позивач не вірно обрала спосіб захисту інтересів - шляхом визнання права власності у порядку набувальної давності. Спірна квартира належить до комунальної власності, тоді як для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності, існує порядок приватизації житла.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 18, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про визнання права власності в порядку набувальної давності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 10.02.2020 року.

Суддя: