Справа № 456/2696/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/811/4190/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2016 року ОСОБА_6 , що діє в інтересах неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , звернулася з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.11.2014 року, ОСОБА_5 , рухаючись автомобілем марки «HONDA CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого він є, по вулиці Виговського у м. Стрий Львівської області, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , 2000 року народження, який внаслідок ДТП був госпіталізований до Стрийської центральної районної лікарні, де було проведено оперативне втручання та поставлено діагноз уламковий перелом верхньої щелепи по ФОР-I, зі зміщенням фрагментів, травматична екстракція п`ятьох зубів, рвано-забійні рани верхньої губи та підборіддя, множинні забої та спадини, гематоми обличчя, ЗЧМТ, забій головного мозку, струс головного мозку, переломи лонної і сідничної кісток, посттравматична енцефалопатія, що є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. 22 січня 2015 року слідчим СВ Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення. Зазначає, що наслідки ДТП мали психотравмуючу дію, обумовили порушення фізичної та психоемоційної сфер існування особистості, перешкоджають можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних психологічних переживань, тобто, спричинили потерпілому моральні страждання, які позивач оцінила в розмірі 100000.00 грн. Вартість лікування становить 10 560,92 грн. та 42,35 євро, що за курсом НБУ становить 1262 грн 45 коп., а вартість протезування 88 220,00 грн.

Позовні вимоги неодноразово уточнювалися позивачем та її представником, а у жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, просив стягнути з ПрАТ «Київський страховий дім» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, що пов`язана з витратами на лікування та завдана його здоров`ю внаслідок ушкоджень, отриманих після ДТП у розмірі 89 974,58 грн., стягнути з ОСОБА_5 моральну шкоду, завдану йому внаслідок ДТП у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 листопада 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» на користь ОСОБА_3 відшкодування за завдану майнову шкоду у сумі 89 974 грн. 58 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 відшкодування за завдану моральну шкоду у сумі 50 000 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім», ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по 5041 грн. 19 коп. з кожного.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин ч. 2 ст. 1193 ЦК України, яка передбачає зменшення розміру відшкодування шкоди в залежності від ступеня вини потерпілого. Зазначає, що саме груба необережність самого потерпілого сприяла отриманню ним тілесних ушкоджень, а постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях відповідача ознак кримінального правопорушення, підтверджує відсутність вини ОСОБА_5 в спричиненні позивачу тілесних ушкоджень. Вказує на порушення судом норм процесуального права, оскільки позов задоволено частково, однак сума судового збору не зменшена пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертає увагу, що судом не вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову, хоча позивач виключив ОСОБА_1 з числа відповідачів при уточненні позовних вимог, але з нього не знято заборону відчужувати та вчиняти будь-які дії щодо всього рухомого та нерухомого майна. З наведених підстав просить рішення суду змінити, визначивши моральну шкоду, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 в розмірі 10000.00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_5 50000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, в іншій частині рішення суду не оскаржується, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ПрАТ «Київський страховий дім» судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та стягуючи з ОСОБА_5 50000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку отриманням позивачем внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, автомобіля, яким керував відповідач, тілесних ушкоджень, що завдало позивачу фізичної болі, призвело до моральних страждань та переживань.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується факт ДТП, яка сталася 01.11.2014 року в м. Стрий по вул. Виговського Львівської області, під час якої водій автомобіля «Honda CR-V», н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , 2000 р.н., спричинивши йому середньої тяжкості тілесні ушкодження, що підтверджується висновком експерта №417/2014 від 05.11.2014, згідно з яким у ОСОБА_3 виявлено тілесні ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я, які утворилися від контакту з тупими предметами і могли бути спричинені 01.11.2014.

Висновком експерта №23 від 18.04.2019 підтверджується, що отримані ОСОБА_3 тілесні ушкодження на період 01.11.2014 відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Механізм виникнення цих тілесних ушкоджень відповідає обставинам наїзду на ОСОБА_3 01.11.2014 легкового автомобіля, подальшого падіння потерпілого, контактом його обличчя і передньої поверхні тулуба з площиною дорожнього покриття. Тілесні ушкодження у ОСОБА_3 утворилися від дії тупого предмету, могли виникнути від неодноразових контактів обличчя з площиною дорожнього покриття, внаслідок падіння ОСОБА_3 після наїзду на нього автомобіля 01.11.2014. Пояснення ОСОБА_5 щодо утворення уламкового перелому верхньої щелепи, рвано-забійних ран верхньої губи та підборіддя у ОСОБА_3 під час надання потерпілому медичної допомоги при спробі відкриття рота ключем, не мають об`єктивного судово-медичного підтвердження, оскільки при перебуванні людини без свідомості для відкриття рота не потрібно прикладати значної фізичної сили, так як всі м`язи знаходяться у розслабленому стані. На час обстеження у ОСОБА_3 наявний посттравматичний крайовий дефект альвеолярного паростка і відсутність 5-ти зубів верхньої щелепи, який протезований змінним протезом.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 01.11.2014, позивач отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 22.01.2015 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 01.11.2014 за №0001987, відкрите за наслідками ДТП, яка мала місце 01.11.2014 року, закрито через відсутність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

Стягнення моральної шкоди з ОСОБА_5 позивач обґрунтовує фізичною біллю, моральними стражданнями та переживаннями, які він зазнав у зв`язку з травмами, отриманими внаслідок ДТП, у зв`язку з тривалим лікуванням.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частини 2 та 5 ст. 1187 ЦК України передбачають, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, єдиними підставами звільнення особи від відповідальності за завдану шкоду, є завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, доведення непереборної сили чи умислу потерпілого покладено на особу, яка на правовій підставі керувала транспортним засобом..

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

З аналізу статей 1166 та 1187 ЦК України вбачається, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що норми статей 1166 та 1187 ЦК України співвідносяться як загальна (1166 ЦК України) та спеціальна (1187 ЦК України), в зв`язку з чим застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, в першу чергу, підлягає саме ст. 1187 ЦК України, яка передбачає підстави звільнення особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, від відповідальності за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, однак в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, які б підтверджували наявність цих підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції врахував те, що внаслідок ДТП позивачу була завдана моральна шкода, оскільки позивач переніс фізичний біль та моральні (душевні) страждання внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, які змінили його звичний образ життя та соціальні зв`язки, вплинули на його самооцінку, погіршивши її. Він тривалий час проходив складне лікування, весь цей час будучи відірваним від звичного кола оточення та спілкування.

Суд врахував те, що на час отримання тілесних ушкоджень внаслідок ДТП позивач був фізично активним, комунікабельним підлітком, а після ДТП став повільним, почав комплексувати, оскільки внаслідок ДТП змінилася його зовнішність, його фізична активність стала обмеженою через отримані ним травми та втрати передніх зубів, які не підлягають відновленню.

Суд вірно врахував те, що на час ДТП позивачу було 14 років, для дитини цього віку є час підліткового і «перехідного» періоду, що значною мірою впливає на формування його особистості, а отримані ним тілесні ушкодження викликали у нього, як у неповнолітньої особи, моральні страждання та переживання за свій стан здоров`я, можливості фізичного розвитку, зміни своєї зовнішності, переживань за наслідками лікування.

Доводи апелянта про те, що визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що тілесні ушкодження у формі утворення уламкового перелому верхньої щелепи, рвано-забійних ран верхньої губи та підборіддя ОСОБА_3 заподіяв ОСОБА_5 під час надання потерпілому медичної допомоги при спробі відкриття рота ключем, оскільки такі твердження відповідача ОСОБА_5 , повністю спростовані висновком експерта і не мають об`єктивного судово-медичного підтвердження, у висновку якого зазначено, що при перебуванні людини без свідомості для відкриття рота не потрібно прикладати значної фізичної сили, так як всі м`язи знаходяться у розслабленому стані.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд вірно врахував положення частини 3 ст. 23 ЦК України та роз`яснення, які містяться у пункті 9 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», взяв до уваги характер немайнових втрат і глибину фізичних та душевних страждань позивача, яких він зазнав внаслідок ДТП.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до вірного переконання, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 50000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки такий розмір, на переконання суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апелянта про те, що розмір відшкодування моральної шкоди з врахуванням положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України слід зменшити, оскільки слід врахувати ступінь вини потерпілого, груба необережність якого сприяла виникненню шкоди, колегія суддів вважає необгрунтованими та безпідставними з огляду на те, що позивач просив стягнути на відшкодування моральної шкоди 100000.00 грн., а суд першої інстанції задовольнив цю вимогу частково, стягнувши на відшкодування моральної шкоди 50000.00 грн., що свідчить про зменшення розміру відшкодування, який просив стягнути позивач на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених судових витрат.

А відтак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильність солідарного стягнення судових витрат з ОСОБА_5 , та враховуючи розмір задоволених позовних вимог вважає, що з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 2571.82 грн. судових витрат, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 листопада 2019 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_5 змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 2571.82 грн. судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.10.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.