Справа № 379/1646/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року м.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого: судді Потеряйко С.А.,

за участю секретаря судових засідань: Іванченко Т.Б.,

учасників:

адвоката: Дахно І.М.,

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Тараща в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з даним позовом.

В процесі розгляду справи, уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати за нею право власності на частину рухомого майна, придбаного за період спільного проживання з відповідачем в шлюбі з 12.10.1996 року по 06.10.2016р та на Ѕ частину житлового будинку з погосподарькими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, погодившись із запропонованим варіантом поділу рухомого майна. Просив суд виключити із поділу рухоме майно: столярні станки, оскільки це є його особистим майном. Крім того, просив суд виключити із рухомого майна, яке підлягає поділу: софу, подушки, газову плиту, газовий котел, корморізку, січкарню, баняки, які були придбані його тіткою; тумбу для взуття, вішалку для одягу, візок господарський, два карнизи, два інкубатори, млин, які він зробив власноручно; насосну станцію, яку він купив за особисті кошти. Щодо визнання права власності за позивачкою на частину житлового будинку, то він заперечує в цій частині позову в повному обсязі, оскільки житловий будинок з погосподарькими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , належав його тітці.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні показали, що позивач та відповідач проживали в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , та який належав тітці відповідача. В даному житловому будинку вони міняли вікна, покрівлю, будували сарай, хліви, ворота, огорожу, тобто повністю відновили домогосподарство, оскільки тітка була одинокою, проживала сама та їм допомагала по господарству. Потім відповідач почав зловживати спиртними напоями, вигнав позивача з дітьми із житлового будинку.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

Сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 12.10.1996 року.

В період спільного сумісного проживання ними було придбано наступне рухоме майно: два крісла вартістю 1500 грн, три люстри вартістю 600 грн, чотири килимові хідники вартістю 2000 грн, дві шафи з дзеркалами вартістю 1200 грн, трюмо вартістю 500 грн, дві тумби вартістю 500 грн, тумбу під телевізор вартістю 200 грн, плазмовий телевізор вартістю 4000 грн, набір меблів для дитячої кімнати вартістю 2000 грн, стіл письмовий вартістю 1200 грн, морозильну камеру вартістю 5000 грн, чотири табуретки кухонні вартістю 600 грн, плиту газову 4-х камфорну вартістю 700 грн, чотири станки столярні вартістю 6000 грн, мікрохвильову піч вартістю 500 грн, шість карнизів вартістю 600 грн, крісло комп`ютерне вартістю 100 грн, чотири ковдри вартістю 800 грн, шість подушок вартістю 300 грн, тарілки ( посуд) 40 шт вартістю 150 грн, чотири тюлі вартістю 250 грн, штори 6 шт вартістю 600 грн, прасувальну дошку вартістю 100 грн, інкубатори 4 шт вартістю 400 грн, два тюнери телевізійні вартістю 400 грн, млин з двигуном вартістю 1500 грн, корморізку з двигуном вартістю 1000 грн, січкарню з двигуном вартістю 1500 грн, дві вішалки для одягу вартістю 200 грн, дзеркало з поличкою у ванну кімнату вартістю 200 грн, візок господарський вартістю 300 грн, набір меблів для вітальні вартістю 1500 грн, софу вартістю 900 грн, два телевізори вартістю 1500 грн, ліжко двоспальне вартістю 800 грн, диван вартістю 1500 грн, душову кабіну вартістю 1700 грн, тумбу з умивальником вартістю 1500 грн, бойлер вартістю 2000 грн, набір меблів для кухні вартістю 800 грн, холодильник вартістю 2500 грн, стіл кухонний вартістю 700 грн, котел газовий вартістю 700 грн, витяжку вартістю 400 грн, мопед «Хонда Діо» вартістю 3000 грн, тумбу для взуття вартістю 100 грн, пральну машину вартістю 2000 грн, три набори постільної білизни вартістю 300 грн, унітаз з бачком вартістю 700 грн, полотенця 5 шт вартістю 150 грн, шліфувальну машину електричну вартістю 700 грн, електричний лобзик вартістю 400 грн, шуруповерт електричний вартістю 300 грн, три баняки вартістю 150 грн, насосну станцію вартістю 1500 грн, причіп автомобільний вартістю 1500 грн, станок для заточки ланцюгів вартістю 900 грн, електродрель ( Арсенал) вартістю 500 грн, автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 вартістю 28000 грн, плиту газову вартістю 700 грн. Всього майна на суму 93 000 грн.

Крім того, після укладення шлюбу сторони проживали в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Северинівської сільської ради Таращанського району Київської області від 24.02.2010 №9, на підставі записів з по господарської книги №3, за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м.

06.10.2016 року рішенням Таращанського районного суду Київської області, шлюб між сторонами було розірвано.

В судовому засіданні сторони фактично дійшли згоди щодо варіанту поділу рухомого майна.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові ВС від 31.01.2019 у справі №686/23104/17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України , кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Серявін та інші проти України, заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

В судовому засіданні відповідач зазначав, що житловий будинок не може бути предметом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу.

Дане твердження спростовується рішенням виконавчого комітету Северинівської сільської ради Таращанського району Київської області від 24.02.2010 №9, яким на підставі записів з по господарської книги №3, за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ №022399 від 07.05.2010. технічним паспортом на житловий будинок та виписками з погосподарської книги №3 Северинівської сільської ради Таращанського району, які підтверджують правомірність набуття права власності на нерухоме майно відповідачем в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем ( а.с.65-80)

Отже, суд прийшов до висновку, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі.

Таким чином, спірне рухоме майно: столярні станки, софа, подушки, газова плита, газовий котел, корморізка, січкарня, баняки, тумба для взуття, вішалка для одягу, візок господарський, два карнизи, два інкубатори, млин, насосна станція та нерухоме майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке підлягає поділу.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Позивач просить суд визнати причіп автомобільний вартістю 1500 грн, автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 вартістю 28000 грн спільним майном подружжя та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні подружжя.

Суд прийшов до висновку, що спірне майно - причіп автомобільний вартістю 1500 грн, автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 вартістю 28000 грн, оскільки набуте у шлюбі за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була, суд прийшов до висновку, що автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 вартістю 28000 грн та автомобільний причіп слід залишити у власності та користуванні відповідача, а з нього слід стягнути на користь позивача компенсацію в розмірі 14 750 грн ( (28000+1500):2=14750). Суд вважає, що така компенсація для відповідача не є непомірною та залишення у володінні відповідача неподільної речі позбавляє можливості користування спірною річчю позивачем ( постанова ВС від 18.04.2018 справа №1601/6226/12).

Крім того, суд визнає право власності на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1 за позивачем.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», відповідач звільняється від сплати судових витрат, оскільки є інвалідом 2 групи.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 63, 69-71, 74 СК України, ст.368, 372 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 та виділити їй в натурі наступне рухоме майно: одне крісло вартістю 750 грн, дві люстри вартістю 200 грн кожна, всього на 400 грн, два килимові хідники вартістю 500 грн кожен всього на 1000 грн, дві шафи з дзеркалами вартістю 1200 грн, трюмо вартістю 500 грн, тумбу вартістю 250 грн, тумбу під телевізор вартістю 200 грн, плазмовий телевізор вартістю 4000 грн, набір меблів для дитячої кімнати вартістю 2000 грн, стіл письмовий вартістю 1200 грн, морозильну камеру вартістю 5000 грн, дві табуретки кухонні вартістю 150 грн кожна всього на 300 грн, плиту газову 4-х камфорну вартістю 700 грн, два станки столярні вартістю 1500 грн кожен всього на 3000 грн, мікрохвильову піч вартістю 500 грн, три карнизи вартістю 100 грн кожен всього на 300 грн, крісло комп`ютерне вартістю 100 грн, дві ковдри вартістю 200 грн кожна всього на 400 грн, три подушки вартістю 150 грн кожна всього на 450 грн, тарілки ( посуд) 40 шт вартістю 150 грн, дві тюлі вартістю 125 грн, штори 4 шт вартістю 400 грн, прасувальну дошку вартістю 100 грн, інкубатори 2 шт вартістю 200 грн, тюнер телевізійний вартістю 200 грн, млин з двигуном вартістю 1500 грн, корморізку з двигуном вартістю 1000 грн, січкарню з двигуном вартістю 1500 грн, вішалку для одягу вартістю 100 грн, дзеркало з поличкою у ванну кімнату вартістю 200 грн, візок господарський вартістю 300 грн. Всього майна на 28125 грн.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м вартістю 198038 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності та виділити йому в натурі наступне рухоме майно: набір меблів для вітальні вартістю 1500 грн, софу вартістю 900 грн, одне крісло вартістю 750 грн, одну люстру вартістю 200 грн, два килимові хідники вартістю 500 грн кожен всього на 1000 грн, тумбу вартістю 250 грн, два телевізори вартістю 1500 грн, ліжко двоспальне вартістю 800 грн, диван вартістю 1500 грн, душову кабіну вартістю 1700 грн, тумбу з умивальником вартістю 1500 грн, бойлер вартістю 2000 грн, набір меблів для кухні вартістю 800 грн, холодильник вартістю 2500 грн, стіл кухонний вартістю 700 грн, дві табуретки кухонні вартістю 150 грн кожна всього на 300 грн, котел газовий вартістю 700 грн, витяжка вартістю 400 грн, мопед «Хонда Діо» вартістю 3000 грн, два станки столярні вартістю 1500 грн кожен всього на 3000 грн, тумбу для взуття вартістю 100 грн, пральну машину вартістю 2000 грн, три карнизи вартістю 100 грн кожен всього на 300 грн, дві ковдри вартістю 200 грн кожна всього на 400 грн, три подушки вартістю 150 грн кожна всього на 450 грн, дві тюлі вартістю 125 грн, штори 2 шт вартістю 200 грн, три набори постільної білизни вартістю 300 грн, унітаз з бачком вартістю 700 грн, полотенця 5 шт вартістю 150 грн, шліфувальну машину електричну вартістю 700 грн, електричний лобзик вартістю 400 грн, шуруповерт електричний вартістю 300 грн, два інкубатори вартістю 200 грн, тюнер телевізійний вартістю 200 грн, три баняки вартістю 150 грн, вішалку для одягу вартістю 100 грн, насосну станцію вартістю 1500 грн, причіп автомобільний вартістю 1500 грн, станок для заточки ланцюгів вартістю 900 грн, електродрель ( Арсенал) вартістю 500 грн, автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 вартістю 28000 грн, плиту газову вартістю 700 грн. Всього майна на суму 64875 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 82,9 кв.м вартістю 198038 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за причіп автомобільний, автомобіль ВАЗ 24-06 НОМЕР_1 в розмірі 14750 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складання безпосередньо до Київського апеляційного суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Головуючий:С. А. Потеряйко