Провадження № 2/752/5748/20
РІШЕННЯ

Іменем України

20.10.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кундіус І.В. звернулась до суду з позовом до відповідача ПрАТ «СК «Євроінс Україна», в якому просила суд стягнути із відповідача на користь позивача страхове відшкодування в загальній сумі 502521,51 грн., з яких: 473166,00 грн. - невиплачена сума страхового відшкодування, 1953,48 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 1601,21 грн. - три відсотки річних, 6511,59 грн. - інфляційне збільшення, 5630,68 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 4615,31 грн. - три відсотки річних, 9043,24 грн. - інфляційне збільшення; моральну шкоду в сумі 50000,00 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 08.11.2018 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Євроінс Україна» було укладено договір № -1000025 добровільного страхування наземного транспорту «Каско Класичне», відповідно до якого було застраховано транспортний засіб «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві власності та його дійсна вартість становила 1890000,00 грн., а страхова сума 1890000,00 грн. Відповідно до п. 6.2.6 договору, страховим випадком є викрадення транспортного засобу. Згідно із п. 6.3.2 договору, франшиза від загальної страхової суми в разі викрадення автомобіля становить 5 %, отже розмір безумовної франшизи становить 94500,00 грн. 06.10.2019 року невстановленою особою було здійснено незаконне заволодіння транспортним засобом «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 , та за даним фактом 07.10.2019 року було порушене кримінальне провадження № 0005430 за ч. 3 ст. 289 КК України. Позивач вказує, що 06.10.2019 року за кермом транспортного засобу з дозволу позивача була її родич ОСОБА_2 , яка і повідомила орган досудового розслідування про незаконне заволодіння. Позивач своєчасно звернулась до відповідача із заявою-повідомленням про настання страхового випадку та надала необхідні документи для виплати страхового відшкодування. Відповідачем було визнано викрадення автомобіля страховим випадком, та 20.11.2019 року відповідачем було прийнято рішення про виплату повивачу першої частини відшкодування (30%) в розмірі 348835,20 грн. та складено страховий акт № 26454/19. В цей же день, відповідачем було здійснено перерахунок першої частини страхового відшкодування в сумі 348835,20 грн., а 12.03.2020 року було здійснено виплату другої частини в розмірі 813948,80 грн. Загальний розмір страхового відшкодування, який було виплачено відповідачем склав суму в розмірі 1162784,00 грн. Однак, позивач не погоджується із розміром виплаченого відповідачем страхового відшкодування, оскільки, при його визначенні відповідачем в порушення вимог закону було взято до уваги консультаційне дослідження № 409/2019 від 12.11.2019 р., яке не відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. На замовлення позивача було виготовлено висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 1703 від 18.03.2020 року, відповідно до якого було встановлено, що ринкова вартість автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 станом на 06.10.2019 року становить 1730450 грн. Зазначений висновок позивач вважає належним та допустимим доказом, який підтверджує дійсну ринкову вартість автомобіля, а тому відповідач не доплатив позивачу страхове відшкодування в сумі 473166,00 грн. (1635950,00 грн. - 1162784,00 грн.), яке підлягає стягненню в примусовому порядку. Крім того, відповідачем було порушено строки виплати страхового відшкодування, а саме: другої його частини, в зв`язку з чим позивачем за період із 18.02.2020 року по 12.03.2020 року на суму 813948,80 грн. було нараховано пеню в сумі 1953,48 грн., три відсотки річних в сумі 1601,21 грн., та інфляційні збитки в сумі 6511,59 грн. Також позивач вказує, що оскільки різниця між фактично виплаченим страховим відшкодуванням та сумою страхового відшкодування, яка мала бути реально виплачена позивачу становить 473166,00 грн. і вказана сума не виплачена відповідачем на момент звернення позивача до суду із даним позовом, а тому із відповідача на користь позивача за період із 18.02.2020 р. по 15.06.2020 р. слід стягнути пеню в сумі 5630,68 грн., три відсотки річних в сумі 4615,31 грн. та інфляційні втрати в сумі 9043,24 грн. Одночасно позивач вказує, що затягування відповідачем виплати страхового відшкодування, порушення строків виплати призвело до душевних хвилювань позивача, що вимагало додаткових зусиль і часу для вирішення цього питання, а тому через бездіяльність відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, яка нею оцінена в сумі 50000,00 грн., та яку позивач просить стягнути з відповідача на її користь. З огляду на викладене, а також порушення позивачем умов договору та невиплати всієї суми страхового відшкодування, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24.06.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

29.07.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись, зокрема, на те, що консультаційне дослідження на підставі якого страховою компанією було розраховано розмір страхового відшкодування є вмотивованим та відповідає всім вимогам закону та методики. Наданий позивачем висновок не містить всієї необхідної інформації, а відтак не може бути взятий судом до уваги. Відповідачем були дотримані зобов`язання за договором, виплачена страхова сума, будь-які права позивача відповідачем порушено не було, що свідчить про безпідставність позову.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.08.2020 року, було вирішено перейти від розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

06.10.2020 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, вказуючи на недопустимість консультаційного дослідження, проведеного на замовлення відповідача, та обґрунтованість доводів позову.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Подав суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі та заяву про відшкодування витрат на професійну допомогу. З будь-якими іншими клопотаннями сторона позивача до суду не зверталась.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторони позивача.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 08.11.2018 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Євроінс Україна» було укладено договір № -1000025 добровільного страхування наземного транспорту «Каско Класичне», відповідно до якого було застраховано транспортний засіб «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві власності та його дійсна вартість становила 1890000,00 грн., а страхова сума 1890000,00 грн.

Відповідно до п. 6.2.6 договору, страховим випадком є викрадення транспортного засобу.

Згідно із п. 6.3.2 договору, франшиза від загальної страхової суми в разі викрадення автомобіля становить 5 %.

06.10.2019 року невстановленою особою було здійснено незаконне заволодіння транспортним засобом «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 , який було припарковано за адресою: м. Харків, вул. Ак.Павлова, 44-б, та за даним фактом 07.10.2019 року було порушене кримінальне провадження № 0005430 за ч. 3 ст. 289 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДС.

Позивач вказує, що своєчасно звернулась до відповідача із заявою-повідомленням про настання страхового випадку та надала необхідні документи для виплати страхового відшкодування, відповідно до вимог п. 9.1 та п.п. 9.1.15 Умов добровільного страхування наземного транспорту, однак, доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять.

Відповідно до консультаційного дослідження СОД ФОП ОСОБА_3 № 409/2019 віл 12.11.2019 року, проведеного на замовлення відповідача, - ринкова вартість автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 без корегування по пробігу та технічному стану на час події 06.10.2019 р. може складати 1257284,00 грн.

Відповідачем було визнано викрадення автомобіля страховим випадком, та 20.11.2019 року відповідачем було прийнято рішення про виплату повивачу першої частини відшкодування (30%) в розмірі 348835,20 грн. та складено страховий акт № 26454/19.

20.11.2019 року відповідачем було здійснено перерахування позивачу на картковий рахунок страхового відшкодування в сумі 348835,20 грн., а 12.03.2020 року було здійснено виплату в розмірі 813948,80 грн., та загальний розмір страхового відшкодування, який було виплачено відповідачем склав суму в розмірі 1162784,00 грн.

На замовлення позивача було виготовлено висновок експертного автотоварознавчого дослідження Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз і.. Засл.проф.М.С.Бокаріуса № 1703 від 18.03.2020 року, відповідно до якого було встановлено, що ринкова вартість автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_2 станом на 06.10.2019 р. визначена па підставі наданих даних та становить 1730450,00 грн.

В обгрунтування позову зазначено про те, що позивач не погоджується із розміром виплаченого відповідачем страхового відшкодування, оскільки, при його визначенні відповідачем в порушення вимог закону було взято до уваги консультаційне дослідження № 409/2019 від 12.11.2019 р., яке не відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а на замовлення позивача було виготовлено висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 1703 від 18.03.2020 року, відповідно до якого було встановлено, що ринкова вартість автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 станом на 06.10.2019 року становить 1730450 грн. Зазначений висновок позивач вважає належним та допустимим доказом, який підтверджує дійсну ринкову вартість автомобіля, а тому відповідач не доплатив позивачу страхове відшкодування в сумі 473166,00 грн. (1635950,00 грн. - 1162784,00 грн.), яке підлягає стягненню в примусовому порядку, а також штрафні санкції в зв`язук із порушенням відповідачем строків виплати.

В обґрунтування заперечень на позов сторона відповідача вказувала на те, що консультаційне дослідження на підставі якого страховою компанією було розраховано розмір страхового відшкодування є вмотивованим та відповідає всім вимогам закону та методики, а наданий позивачем висновок не містить всієї необхідної інформації, а відтак не може бути взятий судом до уваги. Відповідачем були дотримані зобов`язання за договором, виплачена страхова сума, будь-які права позивача відповідачем порушено не було, хоча позивачем в порушення вимог договору не було надано страховій компанії всіх необхідних документів для прийняття рішення про виплати другої частини страхового відшкодування.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністюта пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно із частиною першою статті 988 ЦК України, страховик зобов`язаний: ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 та 5 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів та доходів від розміщення коштів цих фондів. Страхування може бути добровільним або обов`язковим.

Згідно із ст. 8 Закону, страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

В ході розгляду справи стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження надання страховій компанії всіх, передбачених договором документів в зв`язку із настанням страхового випадку, як і не було надано суду копію заяви-повідомлення про настання страхового випадку, з якої можливо було б встановити дату фактичного звернення позивача до страхової компанії, та, відповідно, обчислення з цього періоду визначених договором строків.

Судом із наданих письмових пояснень сторін в позові та у відзиві встановлено, що страховою компанією було визнано страховим випадком викрадення автомобіля належного позивачу, страховою компанією було вжито заходів щодо визначення ринкової вартості автомобіля на момент викрадення, та на підставі консультаційного дослідження та страхового акту було вирішено виплатити позивачу страхове відшкодування в два етапи на загальну суму 1162784,00 грн.

Будь-яких доказів на підтвердження оскарження страхового акту, та, відповідно, визначення страховою компанією суми страхового відшкодування матеріали справи не містять.

Суд вважає, що надане стороною відповідача консультаційне дослідження СОД ФОП ОСОБА_3 № 409/2019 віл 12.11.2019 року, відповідно до якого було визначено, що ринкова вартість автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_1 без корегування по пробігу та технічному стану на час події 06.10.2019 р. може складати 1257284,00 грн., а також визначено суму страхового відшкодування, яка була виплачена позивачу, - є належним та допустимим доказом у даній справі, який відповідає вимогам закону та Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного мана від 24.11.2003 року № 142/5/2092.

Підстав, з якими закон пов`язує можливість позивача із власної ініціативи провести експертне дослідження, стороною позивача в ході розгляду справи не доведено, а відтак при вирішення даного спору наданий позивачем висновок експертного автотоварознавчого дослідження Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл.проф.М.С.Бокаріуса № 1703 від 18.03.2020 року, судом до уваги не приймається.

Окремо варто відзначити про те, що в ході розгляду справи стороною позивача не було заявлено відповідних клопотань в частині призначення у справі судової експертизи з метою визначення реальної ринкової вартості викраденого автомобіля, як і не було заявлено клопотань в частині витребування у відповідача копій матеріалів страхової справи, на підставі яких відповідачем було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про порушення відповідачем умов договору, неповної виплати страхового відшкодування, та порушення відповідачем строків такої виплати, а відтак порушення відповідачем прав позивача, а тому суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає, що законних підстав для стягнення страхового відшкодування в загальній сумі 502521,51 грн. з урахуванням штрафних санкцій відсутні, а відтак позов в цій частині є необґрунтованим та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 4, п. 5 ППВСУ від 31.03.1995 за №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім інших вимог, передбачених ст.137 ЦПК України, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Виходячи із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом не встановлені факти неправомірної бездіяльності відповідача та заподіяння, останньою, моральної шкоди позивачу, суд вважає, що в задоволенні позовних в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. слід також відмовити, в зв`язку з безпідставністю та недоведеністю.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 258, 259, 263-265,273 ЦПК України, ст.ст. 509, 629, 979, 980, 988, 991 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередінченко