ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1302/20Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддівВініченка Б.Б., Новікова О.М., Храпка В.Д.
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. про захист прав споживачів шляхом визнання договору про відступлення прав недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В мотивування поданого позову посилався на те, що 18.01.2018 року між ПАТ «Фідобанк», який є правонаступником ВАТ «Ерсте Банк» та позивачем було укладено договір про відступлення прав вимоги, посвідчений 18.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. за реєстровим №31.

До складу вимог, права за якими були відступлені включені: кредитний договір №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року з додатковими угодами до нього №1-7, договір поруки №014/2061/3/10965/1 від 29.02.2008 року з додатковими угодами №1,2, договір іпотеки № 014/2061/3/10965 від 29.02.2008 зареєстрований в реєстрі №3395 з додатковою угодою №1, посвідченою нотаріально.

Внаслідок допущених порушень умов кредитного договору у відповідача 1 виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 17.01.2018 року складала 305 544, 84 грн., з яких 276 242, 21 грн. - заборгованість за кредитом, 29 302, 63 грн. - заборгованість за нарахованими процентами.

Згідно п. 2.1 договору про відступлення права вимоги, внаслідок передачі (відступлення) заборгованості за цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, право вимоги банку до позичальників, поручителів, іпотекодавців, які зазначені в Додатку 1 до цього договору.

На виконання п. 3.4 договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, згідно вимог ст.512-514, 516 ЦК України, на адресу відповідачів направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ОСОБА_1 .

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором.

Всупереч умовам договору ОСОБА_2 має непогашену заборгованість перед новим кредитором - ОСОБА_1 в сумі 305 544, 84 гривень.

Оскільки відповідачі перешкоджають реєстрації права власності на квартиру, яке є забезпеченням за кредитним договором та також входить до відступлених вимог, шляхом подання реєстратору заяв про заборону вчинення реєстраційних дій відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», тому позивач звернувся за захистом своїх прав кредитора шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, відповідно до договору поруки та ст.554 ЦК України поручителі несуть солідарну відповідальність разом із боржником. Поручителем згідно договору поруки №014/2061/3/10965/1 від 29.02.2008 року виступає ОСОБА_3 , який поручився відповідати за ОСОБА_2 солідарно в повному обсязі за виконання умов кредитного договору №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року.

У зв`язку з порушенням умов договору позивач просить стягнути солідарно зі співвідповідачів суму заборгованості в розмірі 305 544, 84 гривень та судовий збір.

04.03.2020 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідачів та залучено в якості третьої особи до справи ОСОБА_4 , який є майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа в справі ОСОБА_4 звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. про захист прав споживачів шляхом визнання договору про відступлення прав недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги мотивували тим, що договір про відступлення прав вимоги суперечить законодавству, а тому є недійсним. Чинним законодавством не передбачено відступлення прав вимоги від банка або від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті на користь фізичної особи. Фізична особа не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки вони надаються лише спеціалізованими фінансовими установами, які мають відповідні дозволи та ліцензії.

Договір про відступлення прав вимоги від 18.01.2018 року містить ознаки факторингу - фінансування під відступлення права вимоги, тобто за своєю суттю має елементи грошового відступлення права вимоги повернення боргу. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст.1079 ЦК України). Відповідно до ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» такі операції є фінансовими послугами, а тому фінансова установа повинна бути включена до державного реєстру фінансових установ та отримати відповідну ліцензію. Позивач не є фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги.

Аналогічні правові позиції наведені у постанові Верховного суду від 11.09.2018 року №465/646/11.

Також, відсутня реєстрація нотаріальної дії щодо договору про відступлення права вимоги, укладеного 18.01.2018 року. Нотаріальні дії щодо заміни кредитора та іпотекодержателя з ПАТ «Ерсте Банк» на ПАТ «Фідобанк» не вчинялись і відомості до реєстру не вносились, відсутня докази оплати державного мита при укладенні договору про відступлення права вимоги від 18.01.2018 року, ринкова вартість предмета іпотеки не визначалась на момент укладання договору про відступлення права вимоги.

Крім того вказували, що договором від 18.01.2018 року відступленою є право вимоги у гривні, тоді як валюта кредитного зобов`язання - долар США, тобто договір про відступлення права вимоги всупереч ст.513 ЦК України укладений не у тій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникла заборгованість. На час розгляду справи відсутні первинні фінансові документи, які підтверджують розмір заборгованості ОСОБА_2 перед банком на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 18.01.2018 року.

Офіційна відповідь НБУ №20-0004/ 45038 від 27.05.2016 року підтверджує відсутність заборгованості станом на 18.05.2016 року перед банками України.

Просили визнати договір про відступлення прав вимоги б/н від 18.01.2018 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.

У частині вирішення первісного позову, рішення суду мотивовано тим, що позивач в обґрунтування розміру заборгованості посилається на додаток 1 до договору про відступлення прав вимоги від 18.01.2018 року, в якому встановлено, що розмір заборгованості за кредитом дорівнює 276 242, 21 грн, заборгованість за нарахованими процентами - 29 302, 63 грн, а всього 305 544, 84 грн.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №161/16891/15-ц (постанова від 20.01.2018 року).

Натомість розрахунків заборгованості, які складені банком, від імені якого діє Фонд гарантування вкладів, під час відступлення права вимоги, або підтверджували розмір заборгованості станом на час розгляду справи з боку позивача не надано.

Крім того, судом звернуто увагу на те, що як видно з додаткових угод до кредитного договору №1-7, укладених між банком та ОСОБА_2 , сторонами не змінювалась валюта кредитування, тобто кредитування здійснювалося відповідно до п. 1.1. кредитного договору в іноземній валюті - доларах США.

Посилання позивача в обґрунтування розміру заборгованості на єдину підставу - додаток 1 до договору про відступлення права вимоги від 18.01.2018 року суд вважає недостатнім, оскільки з даного додатку не вбачається яким чином формувалась заборгованість, в який період змінилась валюта кредитування, та чим це обґрунтовано.

Щодо зустрічних позовних вимог, то суд першої інстанції виходив з того, що як вбачається зі змісту договору про відступлення прав вимоги, він укладений письмово, посвідчений 18.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. за реєстровим №31, що відповідає вимогам статті 513 ЦК України щодо форми договору про відступлення прав, враховуючи те, що основне зобов`язання оформлено в письмовій формі, а похідний правочин - іпотека, посвідчений нотаріусом.

Належних та допустимих доказів того, що ПАТ «Фідобанк» від імені якого діяв Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 в момент підписання договору про відступлення права вимоги від 18 січня 2018року не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.

Зі змісту спірного договору відступлення права вимоги від 18 січня 2018 року вбачається, що у даному договорів встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного законодавства та інших нормативно-правових актів, воля сторін правочину була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. Наявність ознак фінансування під відступлення права вимоги (факторингу) в укладеному договорі про відступлення прав вимоги від 18.01.2018 року судом не встановлена.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним дослідженням судом доказів наданих сторонами, а тому просив його скасувати в частині відмовити у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги, крім доводів викладених у позовній заяві, вказував, що суд першої інстанції відмовляючи у первісному позові про стягнення коштів посилався на те, що розрахунків заборгованості, які складені банком, від імені якого діє Фонд гарантування вкладів, під час відступлення права вимоги, або підтверджували розмір заборгованості станом на час розгляду справи з боку позивача надано не було.

Водночас ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує, що під час відступлення права вимоги банком не було передано йому оригінали розрахунку заборгованості за кредитним договором №014/2061/3/10965, що в свою чергу не дало йому можливості вчасно подати документи до матеріалів справи.

В частині відмови у зустрічному позові, рішення суду вважає законним та обґрунтованим.

ОСОБА_2 також подав до суду апеляційну скаргу, в якій вказав на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, а тому просить скасувати його в цій частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, крім доводів викладених у позовній заяві, зазначає, що факт відступлення (купівлі-продажу) фізичній особі права вимоги за кредитними споживачами договорами із зобов`язаннями в іноземній валюті є незаконними діями відповідачів за зустрічним позовом.

При цьому фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Вказує, що суд першої інстанції встановивши, що відсутні будь-які підтвердження заборгованості позивачів за зустрічним позовом, однак відмовив у задоволенні зустрічного позову і не відобразив у оскаржуваній частині рішення суду щодо можливості відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями відбувається виключно у разі наявної фактичної заборгованості.

Водночас, будь-яких підтверджень наявності заборгованості ОСОБА_2 перед первісним кредитором, у тому числі рішень судів, які б встановлювали суму будь-якого боргу перед кредитором, що могло бути підставами для відступлення права грошової вимоги за встановленими чинним законодавством порядком і способом вчинення таких дій у матеріалах справи не існує.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вказують зокрема на те, що ОСОБА_1 надає суду неправдиві відомості щодо невчасної передачі йому оригіналів розрахунку заборгованості за кредитним договором №014/2061/3/10965 та вводить в оману суд відносно неможливості подати зазначені докази при поданні позовної заяви чи під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Зазначають, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявляв клопотань про витребування зазначених розрахунків заборгованості по вказаному кредитному договору.

Крім того, посилаються на те, що у ОСОБА_2 відсутній фактичний борг, який не існував на момент відступлення права вимоги.

Інші доводи викладені у відзиві містяться також і у поданій ОСОБА_2 апеляційній скарзі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 29.02.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 30 000 дол. США, строком до 28.02.2018 року зі сплатою 13,5 відсотків річних.

Крім того, 29.02.2008 року між ПАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №014/2061/3/10965/1, відповідно до п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 якого поручитель зобов`язався перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов`язань перед кредитором, що випливають з кредитного договору №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року у тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_2 , і відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

В забезпечення за кредитним договором №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року надана трикімнатна квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві власності в рівних частках. Договір іпотеки №014/2061/3/10965 укладений 29.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Романій Н.В.

18.01.2018 року між ПАТ «Фідобанк» від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який є правонаступником ВАТ «Ерсте Банк» та позивачем було укладено договір про відступлення прав вимоги, посвідчений 18.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. за реєстровим №31.

Згідно п. 2.1 договору про відступлення права вимоги, внаслідок передачі (відступлення) заборгованості за цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, право вимоги банку до позичальників, поручителів, іпотекодавців, які зазначені в Додатку 1 до цього договору.

До складу вимог, права за якими відступлені включені: кредитний договір №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року з додатковими угодами до нього №1-7, договір поруки №014/2061/3/10965/1 від 29.02.2008 року з додатковими угодами №1,2, договір іпотеки №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року зареєстрований в реєстрі №3395 з додатковою угодою №1, посвідченої нотаріально.

Відповідно до відомостей, зазначених в додатку 1 до договору про відступлення прав вимоги від 18.01.2018 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за кредитними коштами в розмірі 276 242, 21 грн та заборгованість за нарахованими процентами 29 302, 63 грн, всього 305 544, 84 грн.

Відповідно до п. 2.2 договору про відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор набуває прав вимоги не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів відповідно до п. 4.1 цього договору наступні права кредитора за основними договорами (кредитний договір, договір поруки, та договір іпотеки): право вимагати належного виконання боржником зобов`язань щодо сплати боржником грошових коштів в сумах, вказаних у додатку 1 до цього договору та визначених на момент набуття новим кредитором права вимоги включаючи право вимагати сплати нарахованих, але не сплачених процентів, штрафних санкцій, неустойки у розмірах вказаних у додатку 1 до договору.

Отже, новий кредитор ОСОБА_1 набуває право вимагати від боржника сплати суми в розмірах вказаних у додатку 1, а саме 305 544,84 грн після сплати грошових коштів згідно п. 4.1.

Відповідно до п. 4.1. сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 124 000 грн без ПДВ, що далі по тексту договору визначається як ціна договору.

Згідно квитанції № від 28.12.2017 року ОСОБА_1 перерахував 124 000 грн за лот №F90GL2459 як покупець, отримувач коштів - ПАТ «Фідобанк».

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що предметом оспорюваного договору було визначено, права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора відповідно до цього договору у обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги (п. 2.2 спірного договору).

Тобто, сторони обумовили перехід прав вимоги у тому обсязі, що існувало у банку.

Зокрема предметом договору не передбачено майбутню вимогу, що притаманно договору факторингу.

Згідно зі статями 512, 514 ЦК України первісний кредитор має право відступити свої права вимоги новому кредитору лише в тому обсязі, які існували у первісного кредитора.

При цьому, право вимоги має бути дійсним та існуючим станом на момент такого відступлення.

Майбутня вимога (вимога, що може виникнути в майбутньому) не може бути предметом договору про відступлення права вимоги (цесії).

Тлумачення статті 514 ЦК України таким чином, що договором про відступлення права вимоги сторони можуть, серед іншого, визначати також більший обсяг права вимоги, що відступається, аніж обсяг, що існує на момент відступлення у кредитора,суперечить самій суті договору цесії, за яким може відступатися право вимоги в обсязі, який не може перевищувати того обсягу права вимоги, який має цедент станом на момент відступлення свого права вимоги цесіонарію.

Диспозитивність статті 514 ЦК України стосується неможливості передання більшого (майбутнього) обсягу права вимоги, а визначення сторонами договору цесії меншого обсягу та умов права вимоги, тобто саме в межах обсягу та умов, які існують в цедента станом на момент такого передання.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Таким чином, статтями 512, 514 ЦК України заборонено здійснювати відступлення майбутньої вимоги.

З урахуванням вищезазначеного та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний договір від 18.01.2018 року є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачений перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований у порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як видно із матеріалів справи кредитний договір з фізичною особою №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року та додаткові угоди до нього були укладені сторонами правочину у простій письмовій формі. Водночас договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18 січня 2018 року нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. за реєстровим №31.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відсутність державної реєстрації договору про відступлення прав вимоги від 18.01.2018 року пояснюється тим, що відповідачами скеровані до державного реєстратора заяви про заборону вчинення реєстраційних дій відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вказані обставини також встановлені та підтверджуються рішеннями Черкаського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року, від 11 травня 2019 року (т. 1 а.с. 205-207, 208-214).

Крім того, колегія суддів звертає увагу учасників справи на наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 ст. 48 ЦПК України).

Згідно з ст. 50 ЦПК України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Сторонами оспорюваного договору є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 і вирішення позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги стосується прав та законних інтересів ПАТ «Фідобанк», яке не було залучено до участі у справі в якості відповідача, при цьому ухваленим рішенням вирішуються питання про його права, інтереси та обов`язки.

В частині вирішення спору з приводу первісних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із відповідачів за первісним позовом, то колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Законність кредитного договору №014/2061/3/10965 від 29.02.2008 року та додатковими угодами до нього, договору поруки №014/2061/3/10965/1 від 29.02.2008 року з додатковими угодами до нього, договору іпотеки №014/2061/3/10965 від 29.08.2008 року з додатковими угодами до нього відповідачами за первісним позовом не оскаржувалось.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що розрахунків заборгованості станом на час розгляду, які складені банком, від імені якого діє Фонд гарантування вкладів, під час відступлення права вимоги, з боку позивача не надано. Судом також зазначено, що сторонами не змінювалась валюта кредитування, тобто кредитування здійснювалось відповідно до п. 1.1. кредитного договору в іноземній валюті - доларах США.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додав розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за договором №014/2061/3/10965 від 29 лютого 2008 року станом на 18 січня 2018 року (включно) у відповідності до якого заборгованість ОСОБА_2 за договором складає 305 544, 84 грн, та крім того ним надано виписки по руху коштів по рахунку з 22.12.2015 року по 18.01.2018 року, які містять відтиск штампу ПАТ «Фідобанк» з датою 24.06.2020 року, що свідчить про їх засвідчення та надання банком позивачу за первісним позовом після ухвалення судового рішення у справі.

Неподання зазначених доказів про наявність заборгованості до суду першої інстанції, позивачем за первісним позовом мотивовано тим, що під час відступлення права вимоги банком не було передано йому оригіналів розрахунків заборгованості за кредитним договором №014/2061/3/10965, що в свою чергу не дало йому можливості вчасно долучити дані документи до матеріалів справи.

Вказує, що під час розгляду справи, він звернувся до ПАТ «Фідобанк» з проханням надати йому розрахунок заборгованості за кредитним договором, однак у зв`язку із веденням надзвичайної ситуації в Україні банк не надав йому вчасно інформацію.

Колегія суддів, перевіривши зазначені доводи скаржника, доходить висновку про їх непереконливість, зважаючи на наступні обставини.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 83 ЦПК України унормовано порядок подання доказів, згідно з яким сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 2 вказаної норми, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

У відповідності до ч.ч. 4, 5 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Також передбачено частиною 9 зазначеної статті, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

З урахуванням вказаних вимог статті 83 ЦПК України та відповідно до положень статті 367 ЦПК України, у апеляційного суду не мається підстав для прийняття розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за договором №014/2061/3/10965 від 29 лютого 2008 року станом на 18 січня 2018 року (включно) у відповідності до якого заборгованість ОСОБА_2 за договором складає 305 544, 84 грн, та виписки по руху коштів по рахунку з 22.12.2015 року по 18.01.2018 року, які додані ОСОБА_1 до апеляційної скарги, на стадії апеляційного провадження за таких підстав: вказані документи позивачем не були долучені до позовної заяви, хоча предметом позову є саме стягнення заборгованості за договором кредиту; позивач не навів поважних причин неможливості їх подання суду І інстанції; позивачем не заявлялося клопотання про витребування доказів судом у порядку статті 84 ЦПК України, у разі неможливості їх надати самостійно.

Крім того, апеляційний суд не вбачає винятковості цього випадку, так як ОСОБА_1 не довів факту неможливості надання цих письмових доказів суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зважаючи на все вищенаведене, підстав для прийняття та дослідження нових доказів, долучених до апеляційної скарги, які не було без поважних причин надано суду першої інстанції, на стадії апеляційного провадження колегія не вбачає.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України обов`язок доказування позовних вимог і подання у зв`язку з цим відповідних доказів покладається на позивача, у зв`язку з чим ним мають бути дотримані приписи статті 83 ЦПК України, які не були виконані позивачем.

Крім того, за змістом статті 367 ЦПК України позивач повинен був надати докази неможливості подання зазначеної заяви до суду першої інстанції, а не наводити відповідні аргументи в апеляційній скарзі. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 самостійно робилися запити до ПАТ «Фідобанк» з метою отримання розрахунків заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором.

Отже, поважних причин неподання цього доказу до суду першої інстанції ним не надано.

Порушень норм процесуального права та не дотримання норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи судом першої інстанції або які б давали підстави для обов`язкового скасування рішення суду, колегія суддів не встановила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують і не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2020 року.

Судді: