Справа № 462/3561/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Постигач О.Б. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та судовий збір. Свої позовні вимоги мотивує тим, що впродовж більше півроку відповідач ОСОБА_2 використовуючи своє службове становище спричиняє шкоду репутації, честі й гідності його сім`ї, порушує їхні права як мешканців будинку на здійснення ними, як співвласниками, управління будинком. Протиправність дій відповідача полягає у тому, що впродовж періоду жовтень 2019 року - лютий 2020 року щодо сім`ї позивача ОСОБА_2 , будучи головою ОСББ «Виговського 45», тричі подавала заяви про видачу судових наказів. Двічі їй було відмовлено і лише у справі 462/1179/20 було видано судовий наказ, який ухвалою від 31.03.2020 р. було скасовано. Відповідно до єдиного реєстру судових рішень аналогічних заяв за згаданий період було подано 20, за наслідками розгляду яких було відмовлено у видачі судових наказів по 9-ти заявам, видано 11 судових наказів, з яких 5 скасовано. Тому вважає, що систематичне подання абияк заяв про видачу судових наказів, свідчить про необгрунтовану перевитрату коштів ОСББ та є підтвердженням неналежного здійснення своїх обов`язків по веденню фінансово-економічної діяльності ОСББ «Виговського 45». Крім цього покликається на те, що до цього часу мешканцям і співвласникам будинку не було надано до ознайомлення документів на встановлення ІТП, не було запропоновано альтернативних надавачів зазначених послуг, не представлено жодних документів для підтвердження обгрунтованості витрат ОСББ на встановлення ІТП. Більше того, серед осіб, щодо яких подавалися відповідні заяви на видачу судового наказу, більшість тих, які не поділяли думки ОСОБА_2 щодо необхідності встановлення ІТП, що порушує права співвласників багатоквартирного будинку. Також, щодо видачі судових наказів, а часто за наявності відмов у видачі та ухвал про скасування судових наказів, відповідач розміщувала завідома неправдиву інформацію як в текстах оголошень, так і в листках опитування, в тому числі і про наявну заборгованість у позивача, чим вводила в оману мешканців будинку та спричиняла шкоду діловій репутації мешканців цих квартир. Впродовж більше 6 місяців позивач та його рідні зазнавали відчуття образи, зневаги, приниження, страждань та тривоги через щоразу нові необгрунтовані заяви та плітки. З огляду на те, що в квартирі позивача також проживає літня жінка, ОСОБА_3 , 1932 року народження, то оголошення про рішення суду, які нібито підтверджують їхні борги, а також лист із суду не могли не викликати переживання. Такі хвилювання у похилому віці в будь який момент можуть стати причиною ускладнення здоров`я. Покликаючись на трудову та суспільну діяльність своєї сім`ї, високу суспільну оцінку ділових та професійних рис у процесі виконання трудових, службових та громадських обов`язків, вважає, що ОСОБА_2 , використовуючи свою посаду голови ОСББ намагається обмежити реалізацію його прав та принизити гідність його сім`ї в очах людей, зокрема, сусідів. У зв`язку з наведеним, з огляду на необгрунтовані звинувачення, тривогу, глибоке відчуття несправедливості, спричинене зі сторони відповідача, просить стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.07.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

У вказаний строк відповідач не подала відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, поважних причин такого суду не повідомила.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку створено ОСББ «Виговського 45», головою якого є відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, роз`яснив, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ч. 5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна норма викладена у ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про інформацію», відповідно до якої ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно вимог ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями ч.1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що за загальним правилом моральна шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що долучені до позовної заяви копії матеріалів справи №462/1179/20 щодо видачі судового наказу та копії трудової книжки позивача не є належними та допустимими доказами у даній справі. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що внаслідок дій відповідача йому було заподіяно будь-яких моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Також позивачем не доведено наявність як самого факту душевних, психічних чи фізичних страждань, їх обсягу, тривалості, тяжкості і тому подібне, так і не доведено протиправних дій відповідача про поширення недостовірної інформації, тобто наявність вини і причинного зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою.

Крім цього, суд звертає увагу не те, що обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на подання відповідачем необгрунтованих заяв про видачу судових наказів з нього та інших мешканців будинку, однак такі покликання позивача стосуються безпосередньо діяльності ОСББ «Виговського 45», а не ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення вимог вищенаведених процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та наслідками, зазначеними позивачем у позові, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн. задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 15, 76-81, 89, 141, 263-265, 274-279 ЦПК України, -

у х в а л и в :

в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Постигач О.Б.