Справа № 306/2027/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Мацунича М.В.

з участю секретаря : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Свалявського районного суду від 06 лютого 2017 року у складі судді Василихи Ж.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя,

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у 2006 році вона познайомилася з громадянином Німеччини ОСОБА_3 та з вересня 2006 року почала проживати з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , батьками якого відповідно до виписки з книги реєстрації народжень є вона та ОСОБА_5 . За час спільного проживання сторонами було придбано, зокрема дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 , а також трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Право власності на це нерухоме майно було оформлено на ім`я ОСОБА_3 . До народження дитини близько 5 років вона віддавала власні кошти відповідачу на ремонтні роботи у вказаній квартирі.

Оскільки об`єкти права спільної сумісної власності є об`єктами нерухомого майна, яке не може бути поділено у натурі без втрати його цільового призначення, а спільне користування ним через неприязні стосунки сторін є неможливим, тому просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з вересня 2006 року по вересень 2014 року, поділити спільно нажите на території України ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майно, а саме: визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 09 квітня 2008 року по вересень 2014 року; поділити спільно нажите на території України ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майно, а саме: визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 . В задоволенні вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з вересня 2006 року по 08 квітня 2008 року відмовити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в позові в обґрунтування заявлених вимог, не дав належну оцінку наданим у справі доказам, якими підтверджено наявність у сторін усталених відносин, що притаманні подружжю та безпідставно та необґрунтовано відмовив у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засідання представник апелянта підтримала подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача надіслала суду письмове клопотання, в якому просила розглянути справу у відсутності відповідача та його представника, відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та відзив на неї, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела наявності у сторін спільного господарства та єдиного бюджету, а також усталених відносин, що притаманні подружжю, а сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на спірне нерухоме майно.

З такими висновками не може погодись колегія суддів, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 із 20 вересня 2006 року по 01 жовтня 2014 року проживала у АДРЕСА_4 , а ОСОБА_5 зареєстрований за вказаною адресою з 23 березня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син - ОСОБА_4 , у свідоцтві про народження якого батьками зазначені сторони у справі і відносно способів та порядку виховання якого між сторонами тривають судові спори.

За час спільного проживання, 19 травня 2008 року та 09 червня 2009 року, на ім`я ОСОБА_3 було придбано дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 (а.с.103, 104 т.1).

Право власності на це нерухоме майно було оформлено на ім`я ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2013 року ОСОБА_1 , діючи від імені ОСОБА_8 , продала ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.31т.1).

Заперечуючи проти позову, а також протягом судового розгляду справи відповідач неодноразово визнавав наявність між сторонами у вказаний період «стосунків схожих на подружні» та не заперечував свого батьківства щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 90, 213-217 т.1)

З показань допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_9 , показань інших свідків, фотокарток вбачається, що позивач просила зробити ремонт у придбаній вищевказаній квартирі в м. Білгород- Дністровському, сторони спільно вели побут, проводили вільний час, відпустки, сімейні свята. (а.с. 109, 111- 116, 121, 171т.1).

Таким чином матеріалами справи доведено, що у вказаний позивачем період сторони проживали разом, були зареєстровані за однією адресою, у них народилась дитина, участь у вихованні якої брав відповідач, який неодноразово визнавав наявність між сторонами стосунків, схожих на подружні, а також спільно проводили вільний час, відпустки та сімейні свята,

Наведені обставини дають суду підстави для висновку про наявність у сторін спільного господарства та єдиного бюджету, а також усталених відносин, що притаманні подружжю, а тому вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 09 квітня 2008 року по вересень 2014 року, є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Разом з тим, вимоги позивача щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з вересня 2006 року по 08 квітня 2008 року не підлягають до задоволення, оскільки до 08 квітня 2008 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідач не спростував презумпцію спільності права власності сторін на майно, придбане в період проживання його з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» заначено що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Матеріалами справи доведено, що за час спільного проживання 19 травня 2008 року та 09 червня 2009 року сторонами було придбано дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 , а також квартиру АДРЕСА_3 , право власності на які було оформлено за відповідачем. (а.с.31, 103,104 т.1).

Згідно звітів про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 20.11.2019 року та аналітичного висновку щодо вартості квартири від 30.09.2019 року, виготовлених на замовлення позивача, вартість земельної ділянки по АДРЕСА_1 з цільовим використанням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1642га. становить 386 100грн.; вартість земельної ділянки по АДРЕСА_2 з цільовим використанням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0194 га. становить 45 600грн; вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 47,70 кв.м. становить 434 687грн. (а.с.135-168 т.2).

Відповідачем не подано жодних доказів на спростування вартості вказаного майна, а тому суд, вирішуючи питання про поділ, виходить саме із вищевказаної вартості майна.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві та в апеляційній скарзі просила поділити вище вказане спільне майно в наступний спосіб: визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_3 визнати право особистої власності квартиру АДРЕСА_3 .

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснила, що такий спосіб поділу майна остаточно вирішить між сторонами спір по суті, який триває з 2015 року, оскільки в інакшому випадку, між сторонами виникнуть інші спори щодо володіння і користування спільним майном. Також представник позивача пояснила, і це вбачається з матеріалів справи, що відповідач є громадянином іншої держави та не проживає на території України, натомість позивачка приїжджає до своїх батьків, які проживають у м. Білгород-Дністровському Одеської області, неподалік квартири, яка придбана сторонами за період спільно проживання, та не заперечує, якщо суд визначить спосіб поділу майна, за яким визнає за ОСОБА_3 право особистої власності на вказані земельні ділянки, а за позивачем право власності на квартиру, що також остаточно вирішить між сторонами спір по суті відносно спільно набутого майна.

Відповідач, його представник, вважаючи заявлений позов безпідставним, взагалі не висловили свою позицію щодо способу поділу вище вказаного майна.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За змістом даної норми обрання конкретного способу і порядку поділу майна подружжя є дискреційними повноваженнями суду, тому з врахуванням обставин, які мають істотне значення, суд на свій розсуд визначає спосіб і порядок поділу майна.

З врахуванням вищенаведеного, виходячи з того, що сторони не домовилися про порядок поділу майна, враховуючи, що відповідач є громадянином іншої держави та не проживає на території України, натомість позивач є громадянкою України, на території України, у м. Білгород-Дністровському Одеської області, неподалік квартири, яка придбана сторонами за період спільно проживання, проживають її батьки, до яких вона постійно проїжджає разом з двома дітьми, з врахуванням її інтересів та інтересів двох дітей і забезпечення їх житлових прав, колегія суддів приходить до висновку про визначення способу поділу спільного майна, за яким: за позивачем ОСОБА_1 визнати право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 , за відповідачем ОСОБА_3 визнати право особистої власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку АДРЕСА_2 . При даному способі поділу вартість майна, яке визнано за позивачем становить 434 687 грн., за відповідачем - 431 700 грн. тобто різниця у вартості майна є незначною.

Такий спосіб поділу майна відповідає загальним засадам сімейних відносин та цивільного законодавства, які визначені ч.9 ст.7 СК України та п.6 ч.1 ст.3 ЦК України: справедливості, добросовісності та розумності.

Суд першої інстанції при розгляді справи вищенаведені вимоги закону та обставини справи не врахував, не дав їм правильної юридичної оцінки та необґрунтовано відмовив у заявленому позові.

Відповідно до приписів ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду від 06 лютого 2017 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 09 квітня 2008 року по вересень 2014 року.

Поділити спільно нажите на території України ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майно, а саме: визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 , визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

В задоволенні вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з вересня 2006 року по 08 квітня 2008 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: