ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1594/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2191/18 Категорія: 312000000 Коваль А.Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Бондаренка С.І., Сіренка Ю.В.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Комунальне підприємство «Уманьводоканал»;

особа, яка подала апеляційну скаргу Комунальне підприємство «Уманьводоканал»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Уманьводоканал» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Уманьводоканал» про захист прав споживачів, визнання відмови у встановленні лічильника дискримінацією за ознакою інвалідності та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

у травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 15 вересня 2014 року він є особою з обмеженими фізичними можливостями, а саме інвалідом 2 групи довічно, у зв`язку з тим, що у нього виявили хворобу серця і в подальшому здійснили оперативне втручання та пластику серця, що призвело до того, що він став маломобільною особою з інвалідністю.

Він проживає у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку зі станом здоров`я йому взагалі заборонено фізичні навантаження, будь-яка інша фізична робота та емоційні навантаження, тому що це являє загрозу життя.

У квітні 2017 року він дізнався, що у нього виникла заборгованість по оплаті за водопостачання за 2016 рік з урахуванням поливу території, хоча він фактично воду використовував лише для власного споживання.

Позивач вирішив обладнати мережу водопостачання свого домоволодіння, і звернувся з відповідними заявами до КП «Уманьводоканал» за дозволом для встановлення йому лічильника забору води. Після відповідного звернення та надання інформації про те, що він є інвалідом, з описом тяжкості захворювання, відповідач надав йому орієнтовний план облаштування водогінної мережі зі встановленням лічильника.

Згідно вказаних розрахунків відповідача лічильник безпосередньо повинен буде знаходитися на вулиці загального користування в технічній ямі колодязі, орієнтовними розмірами 150 см в діаметрі та глибиною близько 250 см. Прямого доступу до показників лічильника не буде і йому, як інваліду необхідно буде кожного разу спускатися до колодязя знімати показники лічильника.

У зв`язку зі станом здоров`я позивача йому заборонено проводити такі спуски, так як відбувається відповідне фізичне навантаження і його серце може не витримати.

Із посиланням на ДБН В.2.5-64:2012 та пункт 5.2 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України» від 27.06.2008 року № 190 позивач вказує, що лічильник води повинен розташовуватися в зручних приміщеннях з температурою + 5 градусів С, та вузли обліку за згодою виробника можуть розташовуватись в приміщеннях розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу.

ОСОБА_1 вказує, що він неодноразово звертався до відповідача з метою врегулювання вказаного питання, а саме встановлення лічильника в приміщенні або у іншому доступному йому місці. Однак КП «Уманьводоканал» проігнорував його звернення, формально здійснював відписки на його заяви. Він домовлявся двічі в прийомні дні до директора на прийом, але жодного разу останній так і не з`явився.

Вказані вище дії відповідача спричинили у позивача погіршення стану здоров`я, він вимушений був лягти до лікарні і пройти курс лікування так, як забагато рухався та хвилювався.

В процесі майже 2 років переписки з КП «Уманьводоканал» ним неодноразово було здійснено поїздки до місця знаходження відповідача, він поніс моральні страждання, що виявилися у нестійких стресах з приводу невиконання його законних вимог, бездіяльності та небажання виконувати закони України, що захищають його права як інваліда. Після деяких візитів до КП «Уманьводоканал» він взагалі був вимушений лягти до лікарні та пройти курс лікування, так як поніс велике навантаження, у зв`язку з поїздками до приміщення відповідача та годин очікування безрезультатних зустрічей з керівництвом закладу.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд: визнати факт відмови КП «Уманьводоканал» у встановленні лічильника в приміщенні дискримінацією за ознакою інвалідності та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано факт відмови Комунального підприємства «Уманьводоканал» у встановленні лічильника в приміщенні за адресою проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , за ознакою інвалідності незаконним.

Стягнуто з комунального підприємства «Уманьводоканал» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду обґрунтоване тим, що судом встановлено, що відповідачем тривалий час не було розглянуто питання щодо встановлення лічильника за місцем проживання позивача та укладення договору з останнім з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_1 , у зв`язку із чим він був змушений звертатись до суду для відновлення його порушеного права..

Суд прийшов до висновку, що протиправними діями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних стражданнях щодо відшкодування витрат на лікування, а також втраті часу, необхідного для відновлення свого порушеного права.

З урахуванням ступеню перенесених страждань суд визначив, що розмір моральної шкоди слід визначити у сумі 30000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство «Уманьводоканал» подало апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує, що жодними діянням чи бездіяльністю КП «Уманьводоканал» не обмежував права ОСОБА_1 саме по причині його інвалідності та в матеріалах справи відсутні докази, які б прямо на це вказували.

Зазначає, що у зв`язку з великими втратами з водопостачання саме по приватному сектору, КП «Уманьводоканал» змушений погоджувати встановлення лічильника безпосередньо на межі балансової належності (в колодязі) для уникнення додаткових підключень споживачами трубопроводів поза лічильником. Вимоги встановити лічильник там, де хоче позивач не мають законного підґрунтя.

У разі встановлення лічильника в будинку може статися порив безпосередньо на мережі абонента, за яку він несе відповідальність. Вода буде витікати поза лічильником (безобліково), а це втрати для підприємства, яке і так знаходиться у скрутному фінансовому стані.

Вказує, що відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, який затверджений Кабінетом Міністрів України, та саме такий договір був запропонований ОСОБА_1 .

Вважає, що відмови від укладення договору саме зі сторони апелянта не було, а отже і порушеного права споживача не має.

Також вважає, що встановлення лічильника в місці, де хоче відповідач, не є порушенням будь-якого права, оскільки вичерпний перелік прав споживача не передбачає права споживача самостійно обирати місце встановлення вузла обліку.

Зазначає, що в рішенні суду першої інстанції не обґрунтовано та не доведено, яка шкода була заподіяна, які дії скаржника є протиправними, причинний зв`язок між ними та виною заподіювача.

Докази, які надав ОСОБА_1 , у вигляді довідок з медичних установ, на думку скаржника, підтверджують лише те, що позивач проходив лікування, як особа, яка має проблеми зі здоров`ям.

Водночас, вказує, що листи та відповіді на них, надані відповідачем до матеріалів справи є лише доказом того, що відповідно до Законів України «Про інформацію», «Про звернення громадян», КП «Уманьводоканал» надавав вчасно повну та всебічну відповідь на поставлені ОСОБА_1 у них питаннях, тому оцінка судом даних доказів як «відписка» є помилкова та необґрунтована.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому із посиланням на положення Законів України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», «Про основи соціальної захищеності інвалідів України», «Про житлово-комунальні послуги», «Про захист прав споживачів», «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Конвенції про права осіб з інвалідністю, Конституції України, вказує, що позивачем доведено умисну дискримінаційну поведінку відповідача щодо позивача інваліда 2 групи. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , який з`явився в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом ІІ (групи) загального захворювання, безстроково, що підтверджується довідкою до акту медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 858005 (а.с. 9), довідкою № 5738 відділення хірургічного лікування ішемічної хвороби серця Інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М.Амосова (а.с. 10) та довідкою КНП «Уманський міський ЦПМСД» (а.с. 12).

Позивач ОСОБА_1 є споживачем КП «Уманьводоканал», особовий рахунок № НОМЕР_1 , та сплачував кошти за користування послугами, що надає відповідач, що підтверджується довідкою КП «Уманьводоканал» (а.с. 14) та не оспорюється сторонами.

14 липня 2016 року було прийнято рішення Уманської міської ради № 184 «Про встановлення норм витрат та використання води на полив присадибних ділянок», у зв`язку з чим КП «Уманьводоканал» з 15 травня 2017 року почало нараховувати плату за використання води на полив присадибних ділянок абонентам, що мешкають в індивідуальних житлових будинках та в яких не встановлено індивідуальний прилад обліку води. КП «Уманьводоканал» рекомендувало споживачам встановити індивідуальний прилад обліку використаної води (а.с. 13).

Позивач ОСОБА_1 починаючи з квітня 2017 року неодноразово звертався до відповідача КП «Уманьводоканал» із проханням встановити індивідуальний прилад обліку води у його житловому будинку.

Відповідач КП «Уманьводоканал» із посиланням на положення пункту 5.2 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Мінжитлокомунгоспу №190 від 27 червня 2008 року, а також на те, що останнім часом, у зв`язку із постійним збільшенням вартості комунальних послуг та зниження спроможності населення їх сплачувати, почастішали випадки несанкціонованого використання води абонентами (крадіжки), з урахуванням того, що мережі водопостачання проходять під землею, що робить неможливим їх постійне обстеження та контролювання, а не допуск абонентами працівників водоканалу на територію своїх домоволодінь, ще більше ускладнює процес обстеження мереж, вказував, КП «Уманьводоканал» змушений погоджувати абонентам встановлення лічильників у точці розподілу, тобто у водопровідному колодязі на межі балансової належності.

ОСОБА_1 при визначенні місця для встановлення лічильника просив відповідача врахувати, що він є інвалідом 2 групи та йому буде важко щомісяця знімати показники лічильника, який знаходиться у колодязі на 1,5 м під землею.

Крім того, Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини також звертались до відповідача із листами з проханням посприяти у встановленні лічильника ОСОБА_1 з урахуванням того, що він є інвалідом 2 групи та йому буде фізично важко знімати показники із лічильника, розміщеного у колодязі (а.с. 150, 153).

На всі вказані звернення КП «Уманьводоканал» відповідав відмовою, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не укладає договір про надання послуг з відповідачем, не допускає контролерів відділу водозбуту для обстеження прибудинкової території, а також проживає у будинку садибного типу, має присадибну ділянку (город), тому КП «Уманьводоканал» не може погодити встановлення лічильника в будинку.

Відповідно до пункту 5.2. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27 червня 2008 року, вузли обліку повинні розташовуватись на мережі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, або за згодою виробника в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу.

З аналізу вказаної норми закону вбачається, що існує два варіанти місця встановлення вузлів обліку на мережі споживача: на межі балансової належності мереж виробника та в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці проходу водопровідного вводу.

Проте відповідач вважає, що існує лише один варіант встановлення вказаного вузла обліку, та з квітня 2017 року по даний час відмовляється вирішити питання щодо встановлення позивачу лічильника в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу, з урахуванням його стану здоров`я (інвалідність 2 групи).

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 ухиляється від укладення договору про надання послуг, є безпідставними, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача із проханням укласти з ним договір із визначенням місця встановлення вузла обліку, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 135). Проте відповідач не реагує на звернення позивача.

Колегія суддів враховує, що статтею 26 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю (у тому числі осіб з інвалідністю, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що факт відмови відповідачем у встановленні лічильника в приміщенні за адресою проживання позивача, є незаконним, з урахуванням того, що позивач має інвалідність і за станом здоров`я не зможе щомісяця знімати показники з лічильника, розміщеного у колодязі.

Місцевий суд вірно встановив, що діями відповідача щодо тривалого не вирішення питання встановлення позивачу вузла обліку в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу, що передбачено пунктом 5.2. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, з урахуванням його стану здоров`я, ОСОБА_1 завдано моральної шкоди.

Судом першої інстанції правильно застосовано відповідні норми матеріального права про відшкодування моральної шкоди (статті 23, 1167 ЦК України) та з урахуванням характеру та тривалості правопорушення відповідача, глибини душевних страждань позивача, вимог розумності і справедливості, визначено розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у разі встановлення лічильника в будинку може статися порив безпосередньо на мережі абонента, за яку він несе відповідальність, вода буде витікати поза лічильником (безобліково), а це втрати для підприємства, яке і так знаходиться у скрутному фінансовому стані, не вказують на неможливість встановлення лічильника в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу, передбаченому пунктом 5.2. Правил.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та були предметом розгляду місцевого суду.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Комунального підприємства «Уманьводоканал» слід залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2020 року залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Уманьводоканал» залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2020 року