РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 949/1350/19

Провадження № 22-ц/4815/1107/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 04 серпня 2020 року у складі судді Отупор К. М., ухвалене в м. Дубровиця Рівненської області, повний текст рішення складено 10 серпня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог вказувало, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 09 квітня 2015 року, відповідач отримав кредит у розмірі 28 081,20 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідачем зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувалися, неналежно сплачувалися внески на погашення заборгованості за кредитом. У зв`язку з такими порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 09 липня 2019 року утворилася заборгованість в сумі 91850,28 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 26741,41 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 16749,04 грн., заборгованості за пенею в сумі 45994,95 грн., штрафу (відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди) в сумі 2364,88 грн. Саме таку суму просило стягнути з відповідача, а також покласти на нього судові витрати у справі.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 04 серпня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 09 квітня 2015 року у розмірі 40 259,20 грн., яка складається з: 26741,41 грн. - заборгованість за кредитом; 13517,79 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» судові витрати зі слати судового збору у розмірі 842,00 грн.. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит у строк та на умовах, передбачених генеральною угодою, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачем як позичальником дотриманий не був.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій за порушення зобов`язання вмотивоване тим, що вимога про таке стягнення заявлена з порушенням спеціального строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує наявність договірних відносин із Банком та вказує, що останнім не подано належним чином завіреної копії Генеральної угоди, у зв`язку з чим неможливо встановити її відповідність оригіналу. Додає, що так само неналежне завірення має і Анкета-заява, і довіреність представника, і залишення цих обставин судом поза увагою вказує на процесуальні порушення. Стверджує, що він не підписував Генеральну угоду з метою реструктуризації боргу перед Банком за попереднім кредитом. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевим судом неправомірно задоволено позовну вимогу про стягнення боргу за період з 31.07.2015 року по 09.09.2016 року в сумі 8518,90 грн., оскільки вона лежить поза межами строку позовної давності. Покликаючись на невмотивованість оскаржуваного рішення, просить скасувати його та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, а також стягнути з позивача судові витрати, понесені у зв`язку з поданням апеляційної скарги.

З наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк».

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник АТ «КБ «ПриватБанк» вважає апеляційну скаргу безпідставною та просить залишити її без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 09 квітня 2015 року, АТ «КБ «Приватбанк» надало відповідачу платіжну картку зі встановленим кредитним лімітом на суму 28081,20 грн.

Про згоду відповідача на укладення Генеральної угоди свідчить підпис ОСОБА_1

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Сторони визначили, що остаточною датою погашення заборгованості є 30 квітня 2018 року (п. 1.1.3), а вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту, вважається простроченою (п.1.3.2)

Згідно п. 2.1. Генеральної угоди, Банк надав позичальнику строковий кредит у розмірі 28081,20 гривень на строк 36 місяців шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Сторони визначили, що сума щомісячного платежу становить 1018,79 грн та підлягає сплаті щомісячно з 01 по 25 число кожного місяця.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, ч.1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди сторони визначили, що при порушенні умов Угоди щодо сплати заборгованості позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 2364,88грн.

У п. 2.8 Генеральної угоди сторони обумовили обов`язок позичальника сплатити Банку пеню за кожен день прострочення.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої Банк і звернувся з даним позовом до суду.

Із долученого до позовної заяви розрахунку вбачається, що Банк визначив заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 09 липня 2019 року в сумі 91850,28 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 26741,41 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 16749,04 грн., заборгованості за пенею в сумі 45994,95 грн., штрафу (відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди) в сумі 2364,88 грн. (а.с. 7-8).

Така заборгованість в частині тіла кредиту та відсотків відповідачем не спростована, підтверджена розрахунками, наданими позивачем, та відповідає умовам укладеної між сторонами Генеральної угоди, а тому підлягає до стягнення в заявленому розмірі.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій у вигляді штрафу та пені заявлені Банком із пропуском строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

З боку відповідача мало місце порушення своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки ним не здійснювалося внесення обов`язкового щомісячного платежу на погашення заборгованості за Генеральною угодою та відсотків за користування грошовими коштами, а також щодо повного повернення кредиту та відсотків по закінченню строку кредитування.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що він не підписував Генеральну угоду спростовуються його ж відзивом на позовну заяву, в якому він визнав факт підписання Генеральної угоди з метою отримання кредиту на погашення виниклої заборгованості за попереднім кредитом, і те, що ним було внесено частково платежі на погашення заборгованості на погашення кредиту відповідно до наданого позивачем розрахунку, останній платіж здійснено 15 грудня 2015 року (а.с.7).

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція я кого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

За правилами частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У зв`язку з наведеним, застосування до вимог Банку про стягнення штрафних санкцій строків позовної давності, які для неустойки, відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, визначені в один рік, та відмова у задоволенні цих позовних вимог є правомірною.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги відповідача, суд також враховує презумпцію добровільності договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Генеральна угода, якою сторони врегулювали між собою кредитні правовідносини, підписана ними та не оскаржена, не визнана нечинною у передбаченому законом порядку, а тому, в силу вимог ст. 629 ЦК України, є обов`язковою для виконання сторонами.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.