КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2694/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи свої вимоги тим, що він з постанови старшого державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шумила А.В. від 18 січня 2018 року дізнався про наявність виконавчого провадження №55564025 про виконавчий напис приватного нотаріуса про стягнення з нього на користь акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості у розмірі 137 762,59 грн.

Позивач вказує, що письмова вимога, повідомлення від банку про усунення порушень підписані представником банку за довіреністю, але надані від імені відповідача, а не банку, тобто повідомлення підписане не уповноваженою особою банку. Відсутнє повідомлення періоду виникнення заборгованості, що як вказує позивач унеможливило перевірку, за який період стягується заборгованість, й розрахунок та коли виникла заборгованість та чи в межах строку позовної давності.

На думку позивача, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису належним чином не переконався у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим припустився порушень вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

Просив суд, визнати виконавчий напис №19312, вчинений 08 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису про стягнення коштів на користь відповідача не було дотримано всіх вимог, передбачених порядком вчинення нотаріальних дій, оскільки письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором №б/н від 14 січня 2013 року була направлена апелянту згідно із поштовим відправленням 24 жовтня 2017 року, а виконавчий напис було вчинено 08 листопада 2017 року, тобто через 15 днів.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів отримання направленої кореспонденції боржнику із вказаною письмовою вимогою.

Отже, нотаріус учинив виконавчий напис через 15 днів після того, як банк направив боржнику письмову вимогу щодо усунення порушень за кредитною угодою, не дотримавшись при цьому 30-денного строку, встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II порядку вчинення нотаріальних дій.

Недотриманням приватним нотаріусом вказаних вимог порядку щодо спливу 30-денного строку з моменту надіслання банком письмової вимоги до боржника було порушено права апелянта на спростування розміру заборгованості.

Суд першої інстанції залишив ці обставини поза увагою, а також не врахував, що у виконавчому написі нотаріуса зазначено період стягнення, який перевищує загальний строк позовної давності (з 14 січня 2013 року по 30 вересня 2017 року), тобто включає вимоги, з дня виникнення яких минуло більше трьох років, а також нотаріус вирішив стягнути з апелянта одночасно пеню та штрафи за порушення боржником грошового зобов`язання.

Сума виконавчого напису в розмірі 139562,59 грн не є безспірною, із виконавчого напису також не можливо зрозуміти з чого складеться сума боргу 139 562,59 грн, пеня, проценти, та чи належать вони до стягнення.

У виконавчому написі нотаріус зазначає, що строк платежу за кредитним договором №б/н від 14 січня 2013 року настав.

Проте, кредитного договору №б/н від 14 січня 2013 року позивач не підписував, а підписував лише анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ КБ «Приватбанк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту ПАТ КБ «Приватбанк» та додаток до цього публічного договору.

Нотаріус не звернув увагу, що згідно п.4.5 додатку до договору, повернення заборгованості за сумою кредиту здійснюється шляхом сплати клієнтом обов`язкових рівних платежів, дата сплати яких співпадає з датою сплати обов`язкових мінімальних платежів, що вказана в додатку. В додатку сторони не зазначили дату сплати обов`язкового мінімального платежу за кредитом, що не унеможливлює встановлення повернення заборгованості на настання виконання зобов`язання по договору.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 січня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у банку, в якій зазначено, що вона разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ОСОБА_1 та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до анкети-заяви наявна в ній інформація щодо того, що позивач ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Отже, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, про що розписався у анкеті-заяві.

Позивачем не виконано умов договору стосовно своєчасного повернення суми кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у встановлені договором строки.

У зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань з повернення кредиту 24 жовтня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено письмову вимогу щодо розміру заборгованості станом на 30 вересня 2017 року, яка складала 137 762,59 грн.

Повідомлено, що в разі невиконання позичальником законної вимоги банку, буде вчинено виконавчий напис нотаріуса.

08 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис №19312, за яким за зобов`язаннями ОСОБА_1 по кредитному договору № б/н від 14 січня 2013 року запропоновано стягнути за період з 14 січня 2013 року по 30 вересня 2017 року, тобто 1720 днів, що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18391,29 грн, за відсотками в сумі 109234,99 грн, з пені та комісії у розмірі 3100 грн, заборгованості по штрафам (фіксована частина) в сумі 500 грн, по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 6536,31 грн, що разом складає 137762,59 грн.

Витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 1800 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був належним чином повідомлений про порушення кредитних зобов`язань та обов`язок ліквідувати допущені порушення.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суд першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Відповідно до ст.88 зазначеного закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з виконавчим написом нотаріуса Швець Р.О. від 08 листопада 2017 року строк за який проводиться стягнення зазначений з 14 січня 2013 року по 30 вересня 2017 року, тобто з перевищенням трирічного строку, що є невідповідністю вимог закону (а.с.18).

При цьому, колегія суддів вважає, що може бути застосований строк давності встановлений тільки законом, тобто строки позовної давності встановлені договором, при вчиненні виконавчого напису у даному випадку не враховуються.

В роз`ясненнях, викладених в інформаційному листі ВССУ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», затверджених постановою від 07 лютого 2014 року №2, у 10 пункті роз`яснень зазначено, що, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат» №3425-XII.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із статтею 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про іпотеку», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Переліку документів передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченою угодою, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Тому cуд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.

Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №161/6092/18-ц).

Відповідне до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки у розрахунок заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2013 року, на підставі якого був вчинений оспорюваний виконавчий напис, всупереч вимогам вищенаведених норм матеріального права включено заборгованість за відсотками, пенею та штрафами, за період із 14 січня 2013 року по 30 вересня 2017 року.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином доводи скаржника щодо невідповідності вчиненого спірного виконавчого напису нормам законодавства, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати виконавчий напис №19312, вчинений 08 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. таким, що не підлягає виконанню.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана