Справа № 658/3957/19
(провадження № 2/658/340/20)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м.Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі:

головуючого - судді Подіновської Г.В.

за участю: секретарів: Півкач Д.М., Яковлєвої А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Каховці Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 13.02.2009 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у нього в борг грошові кошти у сумі 63000,00 грн. до 13.08.2009 року, в заставу позивачу було передано державний акт на право власності на земельну ділянку, у разі, якщо через шість місяців відповідач не повертає грошову суму, земельна ділянка залишається у позивача.

Просить суд поновити строк для подання позовної заяви та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти з розрахунку з індексом інфляції у сумі 228600 грн.

В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача, відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, відповідач надав відзив на позовну заяву, у відповідності до якого просив у задоволенні позову відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 13.02.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти у сумі 63000,00 грн. до 13.08.2009 року, в заставу позивачу було передано державний акт на право власності на земельну ділянку, у разі, якщо через шість місяців відповідач не повертає грошову суму, земельна ділянка залишається у позивача (а.с. 8).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з положень статей 6, 626-631, 526 ЦК України, укладений договір є обов`язковим для належного виконання сторонами, відповідно до його умов, вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином суд вбачає, що в строк передбачений договором відповідач обов`язок щодо повернення грошових коштів не виконав, розмір заборгованості за договором позики на час розгляду справи становить 228600,00 грн.

Разом з ти, відповідач у заяві про застосування строку позовної давності просив суд застосувати у справі позовну давність, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст.256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку.

За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем 13.08.2009 року, також у своїй позовній заяві він акцентує увагу щодо стягнення заборгованості за письмовою розпискою саме від 13.02.2009 року.

Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся лише 23 вересня 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Доказів поважності пропуску строку позовної давності позивачем не надані.

З огляду на викладене суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідача не звертався.

Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 207, 252-255, 256, 257, 261,267, 526, 530, 626-631, 1046, 1047, 1049, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( місце реєстраціі: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення грошових коштів - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення до Херсонського апеляційного суду через Каховський міськрайонний суд Херсонської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: Г. В. Подіновська

Повний текст рішення виготовлено 19.10.2020 року.