ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2020 року м. Чернівці

Справа № 725/2578/18

Провадження №22-ц/822/500/20

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар Вовкун Н.Ю.

за участю: представника відповідача Рендюк Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, головуючий у І-й інстанції Федіна А.В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 10 листопада 2015 року між нею та відповідачами було укладено договір позики, який оформлений борговою розпискою, яка підписана ОСОБА_3 та її батьком ОСОБА_5 . Оскільки ОСОБА_3 перебуває у шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 з ОСОБА_6 , вважала, що останні, з урахуванням вимог ст.ст. 61, 65 СК України, оскільки договір укладений в інтересах сім`ї, є солідарними боржниками за вказаним договором.

Зазначала, що за умовами вказаного договору 10 листопада 2015 року боржники позичили у неї грошову суму в розмірі 71 500 дол. США строком на 10 місяців, тобто до 10 вересня 2016 року включно, проте взятих на себе зобов`язань у встановлений строк не виконали, а тому, відповідно до вимог статті 625 ЦК України, повинні нести встановлену законом відповідальність та сплатити 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, що становить 92 862 грн.

Також вказувала на те, що оскільки умовами договору не було встановлено розмір відсотків за користування позикою, з відповідачів на її користь підлягають стягненню відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період з 10 листопада 2015 року по 06 травня 2018 року в сумі 746 354 грн.

Просила стягнути з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 719 666 грн, з яких 71 500 дол. США сума позики, що станом на 07 травня 2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ становить 188 0450 грн; сума процентів за період з 10 листопада 2015 року по 06 травня 2018 року - 746 354 грн; 3 % річних за період з 10 вересня 2016 року по 07 травня 2018 року - 92 862 грн, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На зазначене рішення представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що досліджуючи правову природу розписки від 10 листопада 2015 року, суд першої інстанції належним чином не встановив обставин справи, не дослідив усі докази та зробив помилковий висновок щодо правової природи відносин між сторонами спору. Наявність боргової розписки у позивача підтверджує факт наявності боргу. Висновок суду про те, що позивачем не підтверджено волевиявлення відповідачів, суперечить обставинам справи та нормам ЦПК України.

Досліджуючи правову природу правовідносин, що склалися між учасниками спору, суд не взяв до уваги, що у такій розписці вказано: сторони, суму позики, та строк, протягом якого позика повинна бути повернута. Розписка підписана відповідачем ОСОБА_3 та її батьком ОСОБА_7 , а також свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Формулювання змісту розписки свідчить про волевиявлення позичальників, а передача розписки позивачу свідчить про отримання суми позики позичальниками.

Відповідачами належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність їхнього волевиявлення на отримання в позику грошей, не надавалося. Відповідачі не зверталися до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики у зв`язку із його не підписанням чи не отриманням позики.

На апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 подали відзив, у якому просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами не доведено волевиявлення відповідачів на отримання у борг від позивача грошових коштів. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували факт підписання боргової розписки, проте провести судову-почеркознавчу експертизи з метою встановлення дійсності підпису ОСОБА_5 не представилось можливим з різних причин, а з пояснень ОСОБА_11 вбачається, що останній не підписував вказану боргову розписку, оскільки в цей період перебував в зоні проведення АТО. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами існування між нею та відповідачами правовідносин, які випливають з договору позики, що оформлений борговою розпискою від 10 листопада 2015 року.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частини перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами частини 2 статті 527 ЦК України кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Так, в матеріалах справи наявна розписка від 10 листопада 2015 року, згідно з якою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 позичили у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 71 500 дол. США строком на 10 місяців.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У справі встановлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розписка від 10 листопада 2015 року є борговим документом і підтверджує зобов`язання позичальника повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 71 500 дол. США.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Між тим, наявність будь-яких інших зобов`язань між сторонами судом першої інстанції не встановлено, договір позики позичальником не оспорювався, сторони договір не розривали. Тому висновок суду першої інстанції, що дана розписка не є належним доказом на підтвердження укладення саме договору позики є помилковим та не відповідає встановленим фактичним обставинам та наявним у матеріалах справи доказам.

При цьому, суд першої інстанції не встановив, які ж саме правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з написанням ОСОБА_3 вищезазначеної боргової розписки.

Верховний Суд України у постанові від 02 липні 2014 року у справі № 6-79 цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 24 вересня 2020 року № 1281-К, призначеної за ухвалою Чернівецького апеляційного суду, рукописний запис « ОСОБА_5 » та підпис навпроти цього запису в розписці від 10 листопада 2015 року, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис над цим записом в середній частині розписки виконані ОСОБА_3 . Рукописний текст розписки, що починається словами « ОСОБА_12 , ОСОБА_13 …» та закінчується словами «…в рахунок боргу» - виконаний ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, оскільки підпис в розписці від 10 листопада 2019 року виконаний не ОСОБА_5 , колегія суддів приходить до висновку про відсутність у останнього та його дружини ОСОБА_6 зобов"язань перед позивачем за вказаним договором.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають саме з договору позики, за яким борг не повернуто, тому позивач має право на його повернення в судовому порядку.

Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за спірним договором позики солідарно з відповідачів, як з подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід, у першу чергу, спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, укладеним його дружиною, позивачем не доведено належними доказами, а судом не встановлена обізнаність ОСОБА_4 про таку позику, оскільки у розписці не зазначено, що ОСОБА_4 , як чоловік, надавав згоду на отримання цієї позики. Підпис останнього на вказаному документі відсутній.

Крім того, під час написання боргової розписки ОСОБА_4 перебував за межами області в зоні проведення АТО.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_4 , як зобов`язану особу за укладеним ОСОБА_3 договором позики у формі розписки, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ОСОБА_3 за договором позики, останньою витрачені в інтересах сім`ї. А тому грошові кошти за договором позики не підлягають солідарному стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як подружжя.

Судом встановлено, що у встановлений розпискою строк, тобто 10 місяців, грошові кошти позивачу не були повернуті, отже, умови договору у визначений сторонами строк не виконані, а тому наявні правові підстави для стягнення боргу.

Позивачка ОСОБА_1 при зверненні до суду визначила суму заборгованості у гривні відповідно до курсу НБУ станом на 07 травня 2019 року, яка становить 1 880 450, 80 грн, отже зазначена сума підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_3 , як сума основного боргу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені правові наслідки порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулюють, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року у цивільній справі № 369/8141/15-ц (провадження № 61-7113зпв18).

З огляду на те, що відповідачка ОСОБА_3 порушила вказане грошове зобов`язання, у ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до договору позики відповідачка зобов`язалася повернути кошти через 10 місяців, тобто до 09 вересня 2016 року включно, однак зазначений обов`язок виконано не було, а тому період початку розрахунку 3 % річних необхідно здійснювати з 10 вересня 2016 по 06 травня 2018 року, що складає 603 дні.

Зазначений розрахунок у розмірі 3 % від простроченої суми боргу становить 93 198,19 грн, який розраховується за формулою [Розмір процентів] = [Сума боргу] ? [3 %] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів].

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування позики на рівні облікової ставки НБУ задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Враховуючи викладене, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума боргу за борговою розпискою від 10 листопада 2015 року в розмірі 1 973 648,19 грн, яка складається з основного боргу -1 880 450 грн та 3% річних від простроченої суми 93 198,19 грн.

В частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За подачу позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 8 810 грн, за подачу апеляційної скарги - 13 215 грн, а всього розмір судових витрат становить 22 025 грн. Відсоток задоволення позовних вимог позивача складає 72,56 %, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід 15 983,40 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 березня 2020 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики, з урахуванням 3% річних, у розмірі 1 973 648 (один мільйон дев`ятсот сімдесят три тисячі шістсот сорок вісім) гривень 19 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 983 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят три) гривні 40 копійок у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 жовтня 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна