Справа № 466/143/19 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/2532/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
№ 22-ц/811/2734/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 12 червня 2019 року та на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 19 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

03.01.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики №1 та №2 від 17.06.2014 та договором поруки від 17.06.2014 у розмірі: 21 000 (двадцять одну тисячу) доларів США та 15 000 (п`ятнадцять тисяч) Євро, суму невиплачених відсотків (%) 12 163 доларів США та 12 000 Євро, суму боргу за неповернення позики (станом на 31.12.2018) 4 200 доларів США та 3 000 Євро, суму моральної шкоди 100 000 грн, а всього за загальною сумою позову 37 363 доларів США, 30 000 Євро та 100 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що 17.06.2014 за договором позики №1 ОСОБА_5 позичив у нього гроші у сумі 21 000 доларів США під 20 % річних. Цього ж дня, 17.06.2014 за договором позики №2 ОСОБА_5 позичив у нього гроші у сумі 15000 Євро під 20 % річних. За обома договорами ОСОБА_5 зобов`язався повернути кошти до 30.06.2018.

З метою гарантування виконання зобов`язання за договорами позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 № 1 та № 2 від 17.06.2014 того ж дня між Позивачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед Позивачем солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання ОСОБА_5 усіх його зобов`язань за договорами позики № 1 та № 2 від 17.06.2014.

ОСОБА_5 свого обов`язку за договорами позики не виконав, кошти не повернув, відсотки за користування позикою не сплатив. Лише ОСОБА_3 за період 2016-2018 років було перераховано на картковий рахунок позивача 123 773 гривні, що в еквіваленті становить 4637 доларів США.

Тому, на думку позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 несуть перед ним солідарну відповідальність щодо повернення коштів. Також позивач просив стягнути з відповідачів 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиконанням договору позики та поруки.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 982609,54 (дев`ятсот вісімдесят дві тисячі шістсот дев`ять гривень 54 коп.) заборгованості за договором позики №1 від 17.06.2014, що за курсом НБУ становить 37363 дол.США, та 893112,00 (вісімсот дев`яносто три тисячі сто дванадцять гривень 00 коп.) заборгованості за договором позики №2 від 17.06.2014 , що за курсом НБУ становить 30000 Євро.

Стягнуто з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави судовий збір у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень 00 коп.).

У решті у задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 19 липня 2019 року заяву адвоката Оприска М.В. від 09.07.2019 про скасування заходів забезпечення позову задоволено.

Скасовано заходи забезпечення позову відносно ОСОБА_3 , що були застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 січня 2019 року, а саме скасовано арешт на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти і цінності ОСОБА_3 та заборони відчужувати належне йому майно в будь-який спосіб в межах суми заявленого позову - 37 363 доларів США, 30 000 Євро та 100 000 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що в межах строків, передбачених ч. 4 ст. 599 ЦК України, 20 листопада 2018 року ОСОБА_1 направив поручителю ОСОБА_3 претензійний лист з вимогою про виконання своїх зобов`язань за договором поруки. З часу звернення із письмовою вимогою у ОСОБА_1 виникло право пред`явлення позову до відповідачів в межах встановленого законом загального трирічного строку позовної давності, з яким він звернувся до суду 03 січня 2019 року. Тому, висновок суду про припинення поруки є помилковим.

Просить рішення в частині відмови у позові до ОСОБА_6 - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 982 609,54 грн заборгованості за договором позики № 1 від 17.06.2014, що становить 37 363 доларів США, і 893 112,00 гривень заборгованості за договором позики №2 від 17.06.2014, що становить 30 000 Євро.

Також ОСОБА_1 оскаржив ухвалу суду.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд задовольняючи заяву про скасування заходів забезпечення позову, не обгрунтував належним чином викладених в ухвалі висновків, які зводяться лише до довільного тлумачення норм закону. Вказує на те, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12.06.2019 на момент оголошення оскаржуваної ухвали ще не набрало законної сили згідно з ст. 273, 354 ЦПК України, так як повний текст було складено тільки 21 червня 2019 року. Крім цього, 22.07.2019 ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, а 26.07.2019 матеріали справи скеровано до апеляційного суду. Оскільки рішення ще не набрало законної сили, а позовні вимоги були пред`явлені в тому числі до відповідача ОСОБА_3 ,то скасування заходів забезпечення позову, всупереч процесуальним нормам, може унеможливити виконання остаточного рішення в частині вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.

У судовому засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , апеляційні скарги підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скаргах.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення та ухвалу суду без змін, з мотивів, викладених у відзивах на скарги (а.с. 213-219 т.№1, а.с.13-23 т.№2).

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили. Тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення та ухвала суду таким вимогам відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, 17.06.2014 за договором позики №1 ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_1 гроші у сумі 21000 доларів США під 20 % річних (том№1 а.с.89-90). Цього ж дня, 17.06.2014 за договором позики №2 ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_1 гроші у сумі 15000 Євро під 20 % річних (том№1 а.с.91-92). За обома договорами ОСОБА_5 зобов`язався повернути кошти до 30.06.2018.

17.06.2014 також укладено договір поруки, згідно якого поручитель ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед ОСОБА_1 солідарно в повному обсязі за несвоєчасне виконання ОСОБА_5 усіх його зобов`язань за договором позики №1 від 17.06.2014 та договором позики №2 від 17.06.2014 (том№1 а.с.11-13).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 свого обов`язку за договорами позики не виконав, кошти не повернув, відсотки за користування позикою не сплатив. Позивачем зазначено у позовній заяві та підтверджено в судовому засіданні ту обставину, що поручителем ОСОБА_3 йому сплачено 4 637 доларів США за договорами позики від 17.06.2014. Доказів сплати більшої суми відповідачами не представлено. Тому саме ця сума відсотків за користування коштами була сплачена позивачу ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, якщо кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом встановлено, що за договорами позики № 1 та № 2 від 17.06.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 позичальник зобов`язався повернути суму позики до 30.06.2018.

Водночас, позивач звернувся до суду 03.01.2019, тобто, після спливу 6 місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання. Тому, у даному випадку порука припинилася, що має наслідком припинення солідарного обов`язку ОСОБА_3 за договорами позики № 1 та № 2 від 17.06.2014.

Також колегія суддів не бере до уваги покликання апелянта на ту обставину, що ним 20.11.2018 надсилався відповідачу ОСОБА_3 претензійний лист про повернення коштів за договорами позики № 1 та № 2 від 17.06.2014, так як пред`явленням вимоги до поручителя є пред`явлення до нього позову. Тому не може бути взято до уваги аргумент позивача про надсилання ОСОБА_3 претензійного листа.

Тому перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції врахував зазначені норми при вирішенні вимог про солідарне стягнення заборгованості за договором позики до поручителя, та прийшов до правильних висновків щодо відмови у задоволенні позову у цій частині.

Апелянтом також оскаржується ухвала щодо скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ч. 1, 9 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що у випадку ухвалення судом рішення про відмову в позові, суд може з власної ініціативи одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. При цьому закон не містить імперативної заборони для постановлення ухвали про скасування заходів забезпечення позову до набранням рішенням суду про відмову в позові законної сили.

Колегія суддів, не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що скасування заходів забезпечення позову відбувається лише у разі повної відмови у задоволенні позову, а у даній справі позов був задоволений частково, з огляду на наступне.

Враховуючи те, що у позовній вимозі щодо солідарного стягнення коштів за договом позики щодо ОСОБА_7 судом було відмовлено, тому заходи забезпечення позову підлягають до скасування.

Також доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для скасування заходів забезпечення позову, оскільки на момент постановлення оскаржуваної ухвали, рішення суду першої інстанції не набрало законної сили та було оскаржене в апеляційному порядку, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення та ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 28.10.2020

Головуючий

Судді