справа № 754/3271/20 головуючий у суді І інстанції - Галась І.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача суму середнього заробітку за період з 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року у розмірі 105 272 грн. 32 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 березня 2018 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи у ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України. Відповідач не провів з позивачем розрахунків. На день звільнення заборгованість із заробітної плати за лютий-червень 2017 року перед позивачем становила 35 100 грн. 21 коп. Заробітна плата за вказаний період отримана позивачем (зарахована на банківський рахунок) лише 31 грудня 2019 року. Позивач, посилаючись на ст. 117 КЗпП України, вважає, що ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» зобов`язано сплатити йому середній заробіток за період з 31 березня 2018 року по 30 грудня 2019 року включно. Однак, середній заробіток за цей період ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» йому не виплатило. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року стягнуто з ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року у розмірі 153 902 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету. Питання виплати середнього заробітку за період з 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року не було предметом розгляду у цій справі, позов щодо виплати середнього заробітку за вказаний період до жодного суду не подавався. ОСОБА_1 зазначає, що йому заздалегідь не була відома і не могла бути відомою дата, коли ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» виплатить йому заборгованість із заробітної плати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» просить змінити рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення із 105 272 грн. до 3 000 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не врахував постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Позивач був звільнений з роботи 30 березня 2018 року. Рішенням суду від 15 квітня 2019 року на користь позивача було стягнуто, в тому числі, заборгованість по заробітній платі у розмірі 35 100 грн. 21 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 153 902 грн. Позивач звернувся за виплатою йому заробітної плати лише 28 листопада 2018 року, тобто, через вісім місяців після звільнення. Сума заробітної плати є меншою у три рази, ніж визначена сума середнього заробітку у даній справі. Наказом № 293 від 10 квітня 2017 року повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів підприємства та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду. У зв`язку з великою кількістю звернень працівників про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сума виконавчого провадження зростає і становить 61 280 194 грн., а тому майновий тягар зі сплати середнього заробітку є обтяжливим та непосильним для ПрАТ «РІВНЕАЗОТ». Відповідач вважає, що справедливим та пропорційним розміром відповідальності за прострочення належних при звільненні виплат буде сума 3 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 30 березня 2018 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи у ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України (а.с.11).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року стягнуто з ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2017 року по червень 2017 року у розмірі 35 100 грн. 21 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року у розмірі 153 902 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету; моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.26).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 116-117 КЗпП України та виходив з того, що відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 569/13794/18, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд у постанові від 05 липня 2020 року у справі № 569/13794/18 прийшов до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З матеріалів справи вбачається, що у день звільнення ОСОБА_1 з роботи йому не було виплачено заробітну плату, належну при звільненні, а такий обов`язок роботодавець виконав лише 31 грудня 2019 року (а.с.12). Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період із 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року, який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, оскільки сума невиплачених позивачу при звільненні сум становила 35 100 грн., що є втричі менше від визначеної суми середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні (105 272 грн. 32 коп.).

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заробітної плати у розмірі 35 100 грн.

Апеляційний суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року (105 272 грн. 32 коп.) порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати (35 100 грн.) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, з урахуванням правовідносин, що виникли між сторонами, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3 000 грн.

При цьому, апеляційний суд також враховує незначний період затримки виплати заборгованості та недоведеність позивачем понесення майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку, а також судове рішення, яким вже було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року у розмірі 153 902 грн., що більше ніж у чотири рази перевищує розмір несвоєчасно виплаченої заробітної плати.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 052 грн. 80 коп. Позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню (2,8 %), а тому на його користь з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 29 грн. 50 коп. При подачі апеляційної скарги ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» сплатив судовий збір у розмірі 1 579 грн. 08 коп. Оскільки апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, на користь останнього підлягає стягненню з позивача судовий збір пропорційно до відхиленої частини позовних вимог (97,2 %), а саме у розмірі 1 534 грн. 86 коп. Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає 1 505 грн. 36 коп. (1 534,86-29,5) судового збору.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ», місце знаходження - м. Рівне-17, ідентифікаційний код 05607824, на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ» судовий збір у розмірі 1 505 (одна тисяча п`ятсот п`ять) гривень, 36 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судове рішення складено 21 жовтня 2020 року.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.