Справа № 456/166/20
Провадження № 2/456/597/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2020 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Яніва Н. М.

з участю секретаря Сунак Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий справу за позовом заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі державного концерну «Укроборонпром», державного підприємства «Укроборонресурси» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та повернення майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач заступник військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі державного концерну «Укроборонпром» та державного підприємства «Укроборонресурси» звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу 6/1000 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: медпункт «Д-1» -140,5 кв.м., склад «Є-1» -16,5 кв.м., огорожі №4- 44,0 м/п по АДРЕСА_1 , укладений між державним підприємством «Укроборонресурси» та ОСОБА_1 , повернути державі Україна в особі державного концерну «Укроборонпром» в повне господарське відання державного підприємства «Укроборонресурси» вищевказане майно, яке було передано на виконання недійсного правочину - договору купівлі-продажу від 12.01.2010, укладеного між державним підприємством «Укроборонресурси» та ОСОБА_1 .. Також просив стягнути з відповідача на користь військової прокуратури Західного регіону України сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що військовою прокуратурою Західного регіону України встановлено факт порушення законних інтересів держави щодо продажу об`єкту нерухомості суб`єктом господарювання без відповідних на те повноважень у державного підприємства «Укроборонресурси». 24.05.2001 відповідно до наказу Генерального директора державного підприємства «Укроборонресурси» від 24.05.2001 № 84 створено Західну філію підприємства, директором якої призначено Перскова І.В.. Наказом МОУ від 11.01.2005 № 13 підприємству передано до його статутного фонду майно, яке належало 3205 центральній автомобільній базі (військова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2005 власником витребовуваного майна є держава в особі Верховної Ради України у повному господарському віданні підприємства. 30.12.2008 Міністерством оборони України було надіслано лист до Фонду державного майна України щодо надання погодження на відчуження об`єктів нерухомості, що перебувають на балансі ДП МОУ «Укрборонресурси», що розташовані за адресою: м.Стрий і м.Одеса. 11.03.2009 Фонд державного майна погодив листом відчуження шляхом продажу виключно на аукціоні нерухомо майна. 23.03.2009 після отримання вказаного листа Міністром оборони України було видано наказ № 131 від 23.03.2009 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси» у якому було вказано, про можливість зменшення початкової вартості майна не більше як на 30% у разі повторного проведення аукціону.

12.05.2009 Фонд державного майна України надіслав лист до МОУ щодо відкликання листів погоджень на відчуження державного майна, які перебувають у сфері управління МОУ. Однак не зважаючи на відсутність дозволу Фонду державного майна України, у порушення вимог ч.5 ст. 75 ГК України, п.6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого Постановою КМ України від 06.06.2007 № 803 12.01.2010 р. між ДП «Укроборонресурси» в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено оспорюваний договір купівлі продажу 6/1000 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: медпункт «Д-1» -140,5 кв.м., склад «Є-1» -16,5 кв.м., огорожі АДРЕСА_2 . У зв`язку з вищенаведеним вважає, що вищевказаний договір купівлі продажу було укладено особою, яка не мала на момент вчинення правочину достатньої цивільної дієздатності, державне майно вибуло поза волею власника (держави), а отже є всі підстави для визнання такого договору недійсним та відповідно застосування наслідків недійсності правочину повернення майна законному володільцю державі Україна в особі ДК «Укроборонпром» в повне господарське відання ДП «Укрборонресурси».

Прокурор Рапіта О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові. Додатково пояснила, що підставою для визнання договору купівлі -продажу від 12.01.2010 недійсним є відсутність погодження Фонду державного майна для продажу вказаного нерухомого майна. Таке погодження було надано Фондом Міністерству оборони України, до складу якого входило ДП «Укрборонресурси» у березні 2009 р., після чого було видано наказ Міністра оборони України про дозвіл на його відчуження. Однак у травні 2009 вказане погодження було відкликано Фондом. У зв`язку з чим з МОУ 01.09.2009 було скеровано листа до ДП «Укроборонресурси» у якому було зазначено про відкликання погодження Фонду. Незважаючи на це директор ДП «Укрборонресурси» перевищуючи свої повноваження уклав спірний договір. Нотаріусом під час посвідчення оспорюваного договору не було перевірено наявність всіх документів для укладення такого. На даний момент часу майно перебуває на обліку державного підприємства не зважаючи на те, що власником є відповідач.

У відповіді на відзив додатково вказала, що твердження відповідача та представника відповідача про те, що прокурор не є належним позивачем у даній справі є необґрунтованими. Так ст. 4 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності у оборонно промисловому комплексі» визначено, що державний концерн «Укроборонпром» є уповноваженим суб`єктом господарювання з управління об`єктами державної власності у оборонно промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, у тому числі казенні підприємства. Згідно з Додатком, затвердженим постановою КМУ від 06.04.2011 № 374 «Про внесення змін до постанови КМУ від 29.12.2010 №1221» ДП «Укроборонресурси», яке згідно п.п.1.1. Статуту є заснованим на майні, що є державною власністю, створеним МОУ, було включено до складу Концерну. Згідно Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності у оборонно промисловому комплексі» та Статуту Концерн виконує делеговані повноваження держави у сфері ефективного управління об`єктами державної власності у оборонно -промисловому комплексі. ДК «Укрборонпром» може як самостійно здійснювати господарську діяльність так і залучати до статутної діяльності інших учасників Концерну. У зв`язку з цим захист інтересів держави належним чином здійснює Концерн та ДП «Укроборонресурси», до компетенції яких віднесені відповідні повноваження. Однак останні жодних дій щодо поновлення порушеного права держави, у тому числі шляхом пред`явлення до суду позовної заяви не здійснюють, навіть після повідомлення їх заступником військового прокурору регіону 01.08.2019 про встановлені прокуратурою регіону підстави для визнання недійсним оспорюваного договору та повернення нерухомого майна державі. Вказані обставини свідчать про пасивну поведінку зі сторони позивачів для захисту інтересів держави та відповідно підтверджують наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з даним позовом до суду.

Що стосується строку позовної давності, то у відповідності до відповіді на відзив та додаткових пояснень зазначила, що згідно вимог чинного законодавства перебіг позовної давності розпочинається з моменту коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, або про особу яка його порушила. Дане положення закону поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Оскаржуваний договір від 12.01.2010р. було підписано на підставі довіреності директором Західної філії ДП МОУ «Укроборонересурси», Персковим, який працював на цій посаді по 31.10.2012. Генеральний директор ДП МОУ «Укроборонресурси» Шкіль І.А. перебував на посаді з 21.12.2004 по 29.03.2012. Тобто вказані особи, під час включення ДП МОУ «Укроборонресурси» до складу ДК «Укроборонпром» теоретично повинні були повідомити МОУ, ДК «Укроборонпром» та /або прокурора про порушення вимог закону. Даний факт не повідомлявся і новому керівництву ДП «Укроборонресурси». Вважає, що початок відліку строку позовної давності для прокурора є 16.07.2019 - дата внесення військовою прокуратурою Івано Франківського гарнізону відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 197-1 за фактом самовільного захоплення земельної ділянки ДП «Укроборонресурси». Окрім того відповідачем не надано доказів того, що прокурору чи позивачу було відомо про факти порушень вимог законодавства при відчужені майна ДП «Укроборонресурси» раніше.

Уповноважений представник позивача ДК «Укроборонпром» Шевченко Б.В. у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про можливість розгляду справи без участі представника ДК «Укроборонпром».

У попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив суд такі задоволити. Зокрема зазначив, що договір купівлі продажу укладений 12.01.2010 між ДП «Укроборонресурси» та ОСОБА_1 було укладено всупереч п.6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, який затверджено постановою КМУ від 06.06.2007 № 803, згідно якого відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах визначених законодавчими актами. На момент укладення спірного договору була відсутня згода Фонду державного майна України на відчуження об`єкту нерухомості. Викладене свідчить про недотримання вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, у зв`язку з укладенням правочину всупереч вимогам законодавства України (чинного у момент вчинення правочину) та ч. 2 ст. 203 ЦК України у зв`язку з укладенням договору без необхідного обсягу цивільної дієздатності. Щодо твердження відповідача про сплив строку позовної давності, то вважає такі безпідставними та необґрунтованими, оскільки ДК «Укроборонпром» не знав і не міг знати про оспорюваний правочин більше ніж за три роки пред`явлення позову у даному спорі та дізнався про наявність такого з листа Військової прокуратури Західного регіону України від 21.12.2019 адресованого на їх адресу.

Уповноважений представник позивача ДК «Укроборонресурси» Адобовська Г.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила суд такі задоволити. Щодо заперечень викладених відповідачем у відзиві на позов, то вважає такі неналежними та безпідставними. Так, ДП «Укрборонресурси» у момент вчинення оспорюваного правочину достеменно було відомо про існування заборони на відчуження державного нерухомого майна, що підтверджується листом МОУ № 270/3/224 від 01.09.2009 з відміткою про отримання такого, однак чи доведений такий лист до відома ОСОБА_2 їм не відомо. Тобто, не зважаючи на встановлений законом порядок відповідач придбав нерухоме майно за відсутності згоди органу управління державної власності, з порушенням речового права держави як законного власника, хоча мав можливість перевірити факт незаконного, без належного дозволу продажу державного майна і утриматись від укладення завідомо недійсного правочину. Міністерство оборони України не було повідомлено Державним підприємством «Укроборонресурси» про здійснення відчуження об`єктів державної власності, а відповідно їм не було відомо про оспорюваний правочин, тобто державне майно вибуло поза волею держави України.

Окрім цього, оспорюваний правочин був укладений не просто з порушенням встановленої процедури, але й без досягнення істотних умов правочину, оскільки сторони всупереч ст. 377 ЦК України не дійшли згоди щодо розміру земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на споруду, а лише зазначили кадастровий номер на якій розміщено майно, що перейшло у власність відповідача. На даний момент часу земельний податок на землю під нерухомими майном продовжує сплачувати «Укроборонресурси». Також вказала, що майно придбано відповідачем за ціною 103 475,51 грн., що в дев`ять разів нижча від ціни зазначеної в довідці бюро технічної інвентаризації.

Щодо строків позовної давності покликається на те, що ДК «Укроборонпром» на момент укладення недійсного правочину взагалі не існувало і відповідно жодним чином не могли проконтролювати законність відчуження державного майна. В свою чергу ДП «Укрборонресурси» не мало можливості звернутись до суду з позовом, оскільки не є ні державним органом, ні суб`єктом владних повноважень, який може звернутись до суду при порушені права держави володіти державним майном. Про факт незаконного відчуження державного нерухомого майна у ДП «Укрборонресурси» у 2009 -2010 у м.Стрий та м. Одесі нове керівництво ДП «Укроборонресурси» дізналось у жовтні 2017, після одержання відповіді № 10-24-18967 з ФДМ на їх офіційний запит від 02.10.2017. Після цього 16.07.2019 військовою прокуратурою Івано Франківського гарнізону було відкрите кримінальне провадження № 0000066 за ч.4 ст. 197-1 КК України за фактом самовільного захоплення земельної ділянки у АДРЕСА_1 де знаходиться нерухоме майно, яким незаконно володіє відповідач. Окрім цього земельний податок під нерухомим майном й надалі продовжує сплачувати ДП «Укрборонресурси».

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі з підстав викладених у письмовому відзиві на позов. Додатково пояснив, що придбав нерухоме майно через аукціон, здійснив повну оплату вартості нерухомого майна, після чого було оформлено договір купівлі продажу, який був нотаріально посвідчений нотаріусом, який здійснював перевірку всіх документів необхідних для укладення даного договору. Протягом десяти років з моменту укладення договору він вніс значні покращення у придбане нерухоме майно на що затратив значну суму коштів. Справно, щомісячно починаючи з 2010 сплачує на користь ДП «Укроборонресурси» значні для нього кошти у вигляді компенсації частин земельного податку на підставі укладеного договору №23/з від 31.03.2010 та відповідних додаткових угод. Відтак незрозуміло хто компенсує йому понесені витрати за придбане майно, а також всі похідні витрати. За вказаний проміжок часу (десять років), жодних претензій з боку будь-яких органів, щодо придбаного майна до нього не було. А порушення, щодо погодження продажу майна (якщо такі були), на які акцентують увагу позивачі, стались не з його вини, а через помилки державних органів, за які, як вважає, не повинен нести жодної відповідальності.

Також зазначив, що у день укладення договору купівлі продажу як він так і позивач мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Йому було представлено наказ МОУ від 23.03.2009 про надання дозволу Директору ДП «Укроборонресурси» до 01.03.2010 здійснити відчуження майна шляхом продажу на аукціоні. Майно яке він прибав входило до переліку майна яке реалізовується згідно Додатку №1 до вказаного наказу. Біржовий контракт був підписаний належним чином уповноваженою особою ОСОБА_2 .. Тому, у нього не було жодних підстав сумніватись у наявності в представника продавця цивільної дієздатності. Оскільки, у результаті договору продавець передав майно, а він оплатив за таке, тому й не було сумніву у наявності вільного волевиявлення сторони на реальне настання правових наслідків.

Представник відповідача адвокат Сисин С.В. у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у письмовому відзиві на позов.

Зокрема в обґрунтування заперечень викладених у відзиві покликався на те, що прокурор не обґрунтував підстав представництва інтересів держави у особі позивачів у справі та заявив такий позов, порушивши вимоги ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», якою прямо заборонено здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі державних компаній. Не враховано прокурором й те, що на момент укладення оспорюваного правочину ДК «Укроборонпром» не був ще утворений та не був зареєстрований у встановленому законом порядку, тому його права не могли бути порушені. Також не порушені права ДП «Укроборонресурси, оскільки таке добровільно уклало оспорюваний правочин за результатами проведеного аукціону.

Окрім цього, прокурором не наведено жодного доводу, який би ставив під сумнів законність самої угоди купівлі продажу спірного майна, окрім як наявність листа ФДМ від 12.05.2009 про відкликання попереднього погодження, без врахування тієї обставини, що законодавством не передбачено можливість такого відкликання. На момент укладення оспорюваного правочину його довіритель ОСОБА_1 та ДП «Укроборонресурси» не порушили жодних вимог чинного

законодавства, зміст укладеного правочину не суперечив і не суперечить на даний час ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави. Сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їхнє волевиявлення було вільним, та такий правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені та був вчинений у формі встановленій законом. При укладенні оспорюваного договору його довіритель сподівався на легітимність добросовісних дій державного органу та не порушував жодних положень законодавства, а тому у будь якому випадку не може нести відповідальність від допущеної цим органом помилки як щодо наявності у нього компетенції на укладення договору купівлі продажу від 12.01.2010 так і щодо самої процедури проведення відкритого аукціону.

Також, на даний час є чинним та не визнаний недійсним протокол № 11/12 23.12.2009 повторного аукціону, біржовий контракт № 30-10/4 договору купівлі продажу від 23.12.2009 за результатами проведеного аукціону, є чинним і не скасований наказ Міністерства оборони України від 23.03.2009 № 131, на підставі яких укладено оспорюваний правочин.

Звернув увагу й на те, що відповідач протягом десяти років з моменту укладення договору вніс значні покращення у придбане нерухоме майно (ремонт та обслуговування приміщення), на що інвестував значну суму коштів та справно сплачував на користь ДП «Укроборонресурси» компенсацію земельного податку, а саме за період з 01.01.2010 по 05.03.2020 у сумі 30 977,58 грн. Відтак незрозуміло хто компенсує йому понесені витрати за придбане майно, а також всі похідні витрати.

Вважає, що прокурором пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки такий розпочався у 2010 р., тобто протягом значного проміжку часу ні державне підприємство МОУ «Укрборонресурси», ні Міністерство оборони України, ні прокурор в інтересах держави не звертались до суду з будь якими претензіями з приводу майна, яке нібито вибуло поза волею держави. Відтак просив в даному випадку застосувати строки позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь в справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до переконання, що у задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у відповідності до п. 1.1 Статуту Державного підприємства Міністерства Оборони України «Укроборонресурси» затвердженого Міністром оборони України 22.09.1997, чинного на момент укладення оспорюваного договору, підприємство «Укроборонресурси» є державним підприємством, заснованим на майні, що є державною власністю, створеним МОУ і підпорядкованим йому. Згідно п. 5.2 майно підприємства, що є державною власністю, закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту./а.с.28-37 Т.1/

У відповідності до наказу Міністерства оборони України № 13 від 11.01.2005 «Про додаткове наділення ДП МОУ «Укроборонресурси» основними фондами до статутного фонду підприємства було передано майно, яке належало 3205 центральній автомобільній базі (військова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 визначене у Додатку № 1 та № 2 до цього наказу./а.с.131-137 Т.1/

31.01.2005 складено акт прийому передачі фондів та майна військової частини НОМЕР_2 (м.Стрий) до статутного фонду ДП МОУ «Укрборонресурси» /а.с.24-27 Т.1/

Згідно копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 від 29.11.2005 виданого на підставі рішення виконкому Стрийською міською радою власником будівель та споруд військового містечка НОМЕР_2 у кількості 81-ї штуки, серед яких і спірне майно: медпункт «Д-1» - 140,5 кв.м., склад «Є-1» -16,5 кв.м., огорожі №4 - 44,0 м/п є держава в особі Верховної Ради України у повному господарському віддані Державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси». /а.с.19-22 Т.1/

Судом з`ясовано, що Міністерство оборони України зверталось 30.12.2008 з листом вих. №220/5456 до Фонду державного майна України стосовно надання погодження на відчуження шляхом продажу об`єктів нерухомості, що перебувають на балансі ДП МОУ «Укроборонресурси», розташованих за адресою: Львівська область, м.Стрий, вул. Сколівська,14 і м. Одеса.

11.03.2009 Фонд державного майна України скерував на адресу МОУ лист, вих. №10-24-3305, згідно якого погодив відчуження шляхом продажу виключно на аукціоні нерухомого майна, що перебуває на балансі ДП МОУ «Укроборонресурси», відповідно до погоджених висновків про його вартість, що додається. /а.с.63 Т.1/

У зв`язку з погодженням Фонду державного майна України на відчуження нерухомого майна 23.03.2009 Міністерством оборони України у відповідності до постанови Кабінету міністрів України від 06.06.2007 № 803 «Про затвердження порядку відчуження об`єктів державної власності» було видано наказ № 131 «Про надання згоди на відчуження майна державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси». Згідно вказаного наказу ДП МОУ «Укробороноресурси» було надано згоду здійснити відчуження майна згідно з Переліком будівель зі складськими приміщеннями ДП МОУ «Укроборонресурси» на які надається дозвіл на відчуження (додаток до наказу). Також згідно п.2 вказаного наказу, директора ДП МОУ «Укробороноресурси» зобов`язано до 01.03.2010 здійснити відчуження майна шляхом продажу на аукціоні. У разі повторного проведення аукціону дозволено зменшити початкову вартість продажу майна не більше як на 30%. /а.с.65-68 Т.1/

Відповідно до пункту 2 Інформаційної довідки (надалі Інформаційна довідка) за підписом Директора Департаменту економічної та господарської діяльності Міністерства оборони України В.М.Ясюка до наказу Міністра оборони України №131 від 23.03.2009 встановлено, що метою видання цього наказу є дотримання вимог чинного законодавства в частині, що регулює відчуження державного майна і розподіл функціональних повноважень між суб`єктами управління і суб`єктами господарювання Міністерства оборони України, створення умов для відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси». Пунктом 1 Інформаційної довідки передбачено, що видання цього наказу Міністра оборони України обумовлене вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803 «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності», а також вказано, що пропозиції ДП МОУ «Укроборонресурси» підтримані на засіданні постійно діючої комісії з питань використання фондів та земель оборони, які вивільняються в ході реформування Збройних Сил України. Пункт 3 Інформаційної довідки передбачає, що вказаним наказом Міністра оборони України передбачається надання згоди на відчуження промислових будівель з складськими приміщеннями ДП МОУ «Укроборонресурси», а кошти, які надійдуть від реалізації цього майна будуть використані підприємством відповідно до законодавства України.
Судом встановлено, що 12.01.2010 між ДП МОУ «Укроборонресурси», в особі ОСОБА_2 (продавець), який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Березніковою С.М., 26.11.2009 за реєстровим № 6637, та ОСОБА_1 (покупець) виникли правовідносини купівлі продажу, а саме було укладено договір купівлі - продажу частини будівель та споруд, який був посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. зареєстровано у реєстрі за

№ 130, згідно якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю 6/1000 ідеальні частини будівель та споруд військового містечка НОМЕР_2 , а саме: медпункт «Д-1» -140,5 кв.м., склад «Є-1» -16,5 кв.м., огорожі №4-44,0 м/п, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язується прийняти об`єкт продажу, сплатити ціну та зареєструвати об`єкт продажу. У відповідності до п. 1.2 вказаного Договору встановлено, право власності на об`єкт продажу переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору. У відповідності до п. 1.5 договору об`єкт продажу продано за 28650,45 грн з ПДВ. Також підтверджено, що вказані кошти повністю оплачені покупцем ОСОБА_1 до підписання цього Договору./а.с.225-226 Т.2/

У відповідності до посвідчувального напису нотаріуса на оспорюваному договорі купівлі продажу частини будівель та споруд від 12.01.2010 нотаріусом під час посвідчення договору було перевірено дієздатність та правоздатність громадян, які підписали вказаний договір, а також дієздатність ДП МОУ «Укроборонресурси» та повноваження його представника і належність ДП МОУ «Укробороноресурси» відчужуваних 6/1000 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка НОМЕР_2 .

Згідно акту приймання - передачі нежитлових будівель від 12.01.2010 ДП МОУ «Укроборонресурси» в особі генерального директора Шкіля І.А. передано у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність будівлі промисловості із складськими приміщеннями, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: медпункт «Д-1» -140,5 кв.м., склад «Є-1» -16,5 кв.м., огорожі №4-44,0 м/п, автодороги -60 м.кв, кабельні електромережі- 38 м.п, мережа водопостачання 7м/п, мережа водовідведення 7 м.п. /а.с.55 Т.1/

Спірний договір купівлі - продажу був укладений за результатами проведення 23.12.2009 Західною універсальною товарною біржою повторного аукціону з продажу частини майна ДП МОУ «Укроборонресурси», а саме: медпункт «Д-1» -140,5 кв.м., склад «Є-1» -16,5 кв.м., огорожі №4-44,0 м/п, автодороги -60 м.кв, кабельні електромережі- 38 м.п, мережа водопостачання 7м/п, мережа водовідведення 7 м.п. по АДРЕСА_1 , яке було продано за початковою ціною 31 243,84 грн. ОСОБА_1 про що було оформлено біржовий контракт № 30-10/4 від 23.12.2009 /а.с.65-61 Т.1/

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі - продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (ч. 5 ст. 656 ЦК України)

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України) Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності здійснюється державними органами, а у випадках передбачених законом може здійснюватись іншими суб`єктами (ст. 326 ЦК України).

Як встановлено судом, нерухоме майно, яке являється предметом оспорюваного договору на момент його укладення було власністю держави та перебувало у господарському відданні державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси» (п. 5.1 Статуту).

Здійснюючи право повного господарського відання ДП МОУ «Укроборонресурси» володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд вчиняючи щодо нього будь - які дії, які не суперечать чинному законодавств та цьому Статуту (п. 5.2 статуту у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Приписами ст. 74 ГК України визначено, що майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Згідно ч.1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується та розпоряджається щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках передбачених цим кодексом та іншими законами.

Порядок відчуження спірного державного майна визначався Законом України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядком № 803 від 06.06.2007 «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності» (редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до преамбули Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 р. № 185-V такий визначає правові основи управління об`єктами державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону суб`єктами управління об`єктами державної власності є зокрема, міністерство та інші органи виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 3 Закону визначено, що об`єктами управління державної власності є з поміж іншого, майно, яке передане державним комерційним підприємствам (державні підприємства), установам та організаціям.

Пунктом 1.1. Статуту підприємство «Укроборонресурси» є державним підприємством, заснованим на майні, що є державною власністю, створеним МОУ і підпорядкованим йому (орган управління майном).

Відтак беручи до уваги, що майно, яке являється предметом оспорюваного договору є загальнодержавною власністю, яка перебуває на праві господарського відання ДП «Укроборонресурси», а тому відчуження такого майна повинно здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму встановлених чинним законодавством України.

Так, згідно п.6 Постанови Кабінету Міністрів України № 803 «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності» від 06.06.2007 (у редакції від 06.07.2009) відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами.

Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна (п. 8 Порядку).

Рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

У разі надання згоди та/або погодження на відчуження майна суб`єкти управління та Фонд державного майна можуть визначати спосіб та умови проведення продажу.

Рецензування звітів про оцінку майна, зазначеного в абзаці другому пункту 6 цього Порядку, а також майна, згода на відчуження якого надається Фондом державного майна, проводиться Фондом державного майна. Висновок про вартість майна, погоджений Фондом державного майна, видається разом із погодженням на відчуження майна відповідному суб`єкту управління.

Початкова вартість продажу майна встановлюється на підставі погодженого висновку про вартість такого майна.

Аукціон припиняється і об`єкт знімається з аукціону на вимогу будь-кого з його учасників, суб`єкта управління, Фонду державного майна, якщо не надано в установленому порядку погодження та/або згоди на відчуження об`єкта продажу. Аукціон вважається таким, що не відбувся, у разі порушення умов проведення аукціону до пункту 24 цього Порядку (зокрема якщо не надано в установленому порядку погодження та/або згоди на відчуження об`єкта продажу). Рішення про надання згоди суб`єкта управління на відчуження майна діє не більше як 12 місяців з дати його прийняття.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» до повноважень Фонду державного майна України віднесено надання дозволу (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Так, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Згідно з пунктом 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ,6 ст. 203 ЦК. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Як на підставу недійсності оспорюваного правочину прокурор покликається на недодержання сторонами у моменту його вчинення ч. 1-3 ст. 215 ЦК України, згідно яких зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В даному випадку, судом беззаперечно встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину було дотримано норми статті 136 ГК України, статті 326 ЦК України, Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803, статуту ДП МОУ «Укроборонресурси», оскільки рішення про відчуження вказаного нерухомого майна від імені та в інтересах держави приймав уповноважений державний орган, орган управління цим майном Міністерство оборони України, після чого вказане нерухоме майно, яке перебувало на праві повного господарського відання у ДП МОУ «Укроборонресурси», було реалізовано шляхом його продажу на конкурентних засадах через Західну універсальну товарну біржу на аукціоні, в якому брав участь відповідач, та, придбав це майно на конкурентних засадах, уклавши з ДП МОУ «Укроборонресурси» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та оплативши за вказане майно відповідно до умов договору та біржового контракту. Продажу цього нерухомого майна у власність ДП МОУ «Укроборонресурси» передувало проведення на замовлення вказаного підприємства незалежної оцінки такого майна, яка була затверджена керівництвом Фонду державного майна і цим Фондом було надано рішення у формі листа про погодження відчуження даного майна.
Твердження прокурора про те, що укладення 12.01.2010 договору купівлі-продажу відбулось без відповідного погодження на відчуження державного майна, які перебувають у сфері МОУ Фондом державного майна, оскільки таке погодження було відкликане листом Фонду державного майна України від 12.05.2009, відтак вважає, що оспорюваний договір укладено особою, яка не мала на момент вчинення правочину достатньої цивільної дієздатності, а державне майно вибуло поза волею власника держави, то такі на думку суду не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Так, з дослідженого в судовому засіданні листа Міністерства оборони України від 01.09.2009 №270/3/224 на адресу керівників державних концернів, державних підприємств, у тому числі ДП МО «Укроборонресурси» встановлено, що у цьому листі Міністерство оборони України зазначає про те, що Державним департаментом надлишкового майна та земель Міністерства оборони України за доручення Міністра оборони України в терміновому порядку опрацьовувалося питання та готуються пропозиції Міністерства оборони до Фонду державного майна України стосовно підтвердження чи скасування рішень попереднього керівництва Міноборони, що заблоковані (відкликані) ФДМ України, про відчуження об`єктів державної власності держпідприємств, які перебувають у сфері управління Міноборони. Зважаючи на необхідність ґрунтовного вивчення та аналізу як складу основних фондів, так і економічного стану та

перспектив розвитку (стабілізації, збереження) держпідприємств при вирішенні питань відчуження об`єктів державної власності керівникам цих підприємств запропоновано прибути до цього Державного департаменту з повним комплектом документів стосовно зазначеного питання. З вказаного листа Міністерства оборони України від 01.09.2009 №270/3/224 на адресу керівників державних концернів, державних підприємств, у тому числі ДП МО «Укроборонресурси» вбачається, що керівництвом Міністерства оборони України спільно з керівництвом Фонду державного майна України і вказаними державними підприємствами, у тому числі ДП МОУ «Укроборонресурси» додатково детально вивчалося питання відчуження об`єктів нерухомого майна, стосовно відчуження яких Міністерством оборони України було прийнято накази про відчуження, зокрема наказ №131 від 23.03.2009 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси», у зв`язку з отриманням листа Фонду державного майна України від 12.05.2009 №10-24-6515.
Отже, оскільки даний лист Міністерством оборони України датований 01.09.2009, а нерухоме майно відповідачем було придбано на аукціоні на Західній універсальній товарній біржі 12.01.2010, тобто по спливу тривалого терміну після складання листа Фонду державного майна України від 12.05.2009 та листа Міністерства оборони України від 01.09.2009, беручи до уваги, що наказ Міністерства оборони №131 від 23.03.2009 не був скасований, відчуження цього майна не було зупинено, то наведені обставини дають суду підстави вважати, що питання відчуження нерухомого майна (частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , у тому числі: медпункт «Д-1» -140,5 кв.м., склад «Є-1» -16,5 кв.м., огорожі №4-44,0 м/п, по АДРЕСА_1 ) за наявності листа Фонду державного майна України від 12.05.2009 було погоджено Міністерством оборони України, Фондом державного майна України і ДП МО «Укроборонресурси». Тобто наведені доводи об`єктивно свідчать про те, що станом на день укладення оспорюваного правочину - 12.01.2010, як керівництву Міністерства оборони України, так і керівництву Фонду державного майна України та ДП МОУ «Укроборонресурси» було достеменно відомо про лист Фонду державного майна від 12.05.2009 №10-24-6515, та оскільки представником ДП МОУ «Укроборонресурси» було укладено оспорюваний правочин, то наведене свідчить про те, що вказані суб`єкти, у тому числі Фонд державного майна України та Міністерство оборони України фактично дозволили таке відчуження спірного майна за наявності листа Фонду державного майна України від 12.05.2009 №10-24-6515.
У відповідності до Тимчасового положення про Фонд державного майна України затверджених постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 чинного на час дії спірних відносин повноваження Фонду державного майна щодо відчуження державного майна не обмежувались лише наданням чи відмовою у наданні згоди на відчуження майна. У відповідності до п. 6 Положення Фонд має право видавати у межах своєї компетенції нормативні документи обов`язкові для виконання органами державної виконавчої влади, іншими юридичними особами, контролювати їх виконання, одержувати інформацію від органів державної виконавчої влади, необхідну для виконання передбачених цим Положенням завдань і функцій, проводити інвентаризацію загальнодержавного майна. Так у листі ФДМ від 11.03.2009 № 10-24-3305 зазначено, що суб`єкт господарювання відповідно до п. 18 Порядку відчуження об`єктів державної власності має подати Фонду протягом 30 днів з моменту реалізації майна звіт за результатами відчуження та використання коштів згідно з додатком 3 до цього Порядку.
Судом встановлено, що 29.01.2010 (вих.№52) на адресу Фонду державного майна України ДП «Укроборонресурси» було відправлено звіт за результатами відчуження та використання коштів отриманих від продажу майна підприємства від 12.01.2010, з наявною інформацією у тому числі за фактом відчуження ОСОБА_1 спірного нерухомого майна згідно договору купівлі продажу від 12.01.2010 будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 . Вказаний лист було отримано Фондом 03.02.2010, що стверджується штампом вхідної кореспонденції № 1330/02514. /а.с.76-84 Т.3/
Однак, Фонд державного майна України, отримавши вказаний звіт та знаючи про відкликання свого попереднього погодження на відчуження майна згідно листа від 07.05.2009 не вжив жодних дій щодо повернення вказаного майна, не ініціював перед судом чи іншим компетентним органом, у тому числі прокуратурою визнання недійсним цього договору.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до пунктів 6 8 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803 (у редакції на час укладення спірного правочину) передбачена можливість Фонду державного майна України приймати рішення про надання чи відмову в наданні згоди на відчуження державного майна лише після надходження відповідних документів у Фонд для вирішенні такого питання про погодження відчуження державного майна, оскільки пункт 8 Порядку передбачає, що Фонд державного майна протягом 25 робочих днів з дати надходження зазначених документів у повному обсязі приймає рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна. Отже, таке рішення (про погодження чи про відмову в погодженні) відчуження майна могло бути прийнято Фондом лише після отримання відповідних документів для погодження такого рішення та у будь-якому разі до прийняття рішення про відчуження суб`єктом управління майна. Прийняття Фондом державного майна України рішення про відмову в погодженні відчуження майна або відкликання попереднього погодження відчуження майна після прийняття компетентним органом управління державним майном рішення про відчуження такого майна на підставі попередньо наданого цим Фондом рішення про погодження відчуження майна не передбачено «Порядком відчуження об`єктів державної власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803, чи іншими нормативним актами. За таких обставин лист Фонду державного майна України №10-24-6515 від 12.05.2009 про відкликання попереднього погодження цього Фонду від 11.03.2009 після прийняття Міністром оборони України наказу №131 від 23.03.2009 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси» не свідчить про вибуття спірного (державного) майна поза волею власника, тим більше, враховуючи, що керівництвом Фонду державного майна України та Міністерства оборони впродовж тривалого періоду часу від 12.05.2009 до укладення оспорюваного правочину не вживалися жодні заходи до зупинення чи припинення відчуження такого нерухомого майна.
Також з приводу листа Фонду державного майна України від 12.05.2009 за №10-24-6515, згідно з яким був відкликаний попередній лист цього Фонду від 11.03.2009 за №10-24-3305, то з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що ні Закон України «Про управління об`єктами державної власності», ні Порядок відчуження об`єктів державної власності, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), чи інший чинний на той час нормативний акт взагалі не передбачали інструменту правового регулювання як відкликання раніше наданого погодження. Зокрема, таку позицію сформовано у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2019 по справі №826/24616/15. В зазначеній постанові Верховний Суд зазначає, що на набувача майна поширюється конституційний принцип «для особи приватного права дозволено все, що не заборонено законом», який закріплений в частині першій статті 19 Конституції України та сформульований наступним чином: правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Тоді, як відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, відсутність заборони на відкликання наданих висновків щодо погоджень не свідчить про наявність такого права в органу державної влади, а відтак вони зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Крім цього, суд дійшов висновку, що ні прокурор, ні представники позивачів не обґрунтували, в чому саме виражене порушення прав та законних інтересів держави чи позивачів (за винятком загальних фраз про вибуття нерухомого майна поза волею власника), тим більше з врахуванням тієї обставини, що ДК «Укроборонпром» не був утворений на час виникнення спірних правовідносин, а тому його права і не могли бути порушені укладенням оспорюваного правочину.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 25.12.2013р. у справі №6-94цс13, звернуто увагу на необхідності встановлення порушення прав чи законних інтересів при укладенні оспорюваних правочинів як обов`язкової умови при визнанні

договору недійсним. Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч 3 ст. 215 ЦК, для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору тієї чи іншої вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Також Верховний Суд України у цій постанові звернув увагу, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За таких обставин при розгляді справи суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У додатку до наказу Міністра оборони України №131 від 23.03.2009 - Переліку будівель зі складськими приміщеннями ДП МОУ «Укроборонресурси», на які надається згода на відчуження, Додатку №1 до біржового контракту від 23.12.2009 за №30-10/04, Акті приймання-передачі нежитлових будівель від 12.01.2010 зазначено, що рік побудови медпункту, який придбав відповідач на підставі оспорюваного правочину, - 1920 рік.
Окрім цього, у відповідності до наказу генерального директора ДП МОУ «Укроборонресурси» № 136 від 18.08.2005 «Про організаційні заходи пов`язані з реалізацією військового містечка № НОМЕР_1 (місто Стрий), зазначено, що економічний аналіз, проведений фахівцями підприємства, показав, що утримання та забезпечення життєдіяльності військового містечка № НОМЕР_1 , яке знаходиться на балансі ДП МОУ «Укроборонресурси», є збитковим та після детального вивчення цього питання адміністрація підприємства вийшла з пропозицією щодо реалізації військового майна згідно чинного законодавства./а.с. 6 Т.3/ Також незадовільний стан спірного нерухомого майна на час укладення оспорюваного правочину підтверджено Інформаційною довідкою за підписом Директора Департаменту економічної та господарської діяльності Міністерства оборони України ОСОБА_3 до наказу Міністра оборони України № 131 від 23.03.2009 та Додатком до цього наказу.
Отже, наведені обставини свідчать про безпідставність заявлених позовних вимог прокурора, оскільки не доведено спричинення у зв`язку з укладенням оспорюваного правочину шкоди державі, зокрема, обороноздатності держави, враховуючи також фізичний знос (стан) майна та не використання його у виробничих процесах.
Також суд вважає безпідставними твердження представника ДП «Укроборонресурси» про те, що відсутність згоди в сторін при укладенні оспорюваного правочину щодо розміру земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на споруди, свідчить про недійсність такого договору.
З цього приводу суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 41 Конституції, частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власника об`єктом нерухомості не може бути залежним від права суб`єкта користуватися, володіти і розпоряджатися земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти нерухомості.
Норми статті 120 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) передбачали можливість переходу права власності на земельну ділянку у разі придбання у власність будівлі чи споруди.
Приписи цієї статті мають диспозитивний характер, оскільки у частині 1 статті 120 Земельного кодексу (на час виникнення спірних правовідносин) зазначалося, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір

земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Отже, згідно із Земельним кодексом України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) право на земельну ділянку переходить до власника нерухомості за умови, якщо у цивільно-правовій угоді на придбання будівлі врегульовані питання набуття прав на землю під об`єктом нерухомості.
В пункті 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" зазначається, що за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України ( 435-15 ) покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.
Отже, нормами чинного на час укладення оспорюваного договору законодавства України не передбачалося заборони відчуження нерухомого майна без відведення земельної ділянки, на якій воно розміщено. Окрім цього питання щодо земельної ділянки, на якій розташоване спірне майно вивчалось та такому надавалась правова оцінка приватним нотаріусом Мірчук Л.І. під час посвідчення оспорюваного договору від 12.01.2010, та у зв`язку з відсутністю з її сторони будь яких зауважень щодо змісту та відповідності договору нормам чинного законодавства такий нею було посвідченно.
Також є необгрунтованими доводи представника ДП «Укроборонресурси» про придбання відповідачем нерухомого майна за ціною, нижчою, ніж вказано у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 28.12.2009.
Так, відповідно до пункту 10 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803 (у редакції на час укладення спірного правочину) вартість нерухомого майна, яке відчужується визначається шляхом проведення незалежної оцінки майна, яка проводиться відповідно до законодавства про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність. Оскільки відчуженню спірного майна передувало проведення незалежної оцінки такого майна, яка була затверджена керівництвом Фонду державного майна, і таке майно було придбано відповідачем на конкурентних засадах - через біржу, то жодних порушень законодавства при укладенні оспорюваного правочину не було допущено та посилання ДП «Укроборонресурси» про невідповідність ціни відчуження майна є безпідставними і необґрунтованими.
Крім цього, заявляючи позов в інтересах ДК «Укроборонпром» прокурор, посилаючись на норми Закону України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", вказує про наявність у вказаного концерну делегованих державою повноважень у сфері управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Враховуючи, що вказаний концерн може здійснювати управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, прокурор зазначає про порушення у цьому випадку інтересів держави України у розвитку оборонно-промислового комплексу, а тому від імені держави у таких відносинах виступає ДК «Укроборонпром».
Поряд з цим, при оцінці підставності заявленого прокурором позову в інтересах позивача ДК «Укроборонпром», то з цього приводу суд зазначає, що вказаний концерн був утворений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1221 «Про утворення Державного концерну «Укроборонпром». Постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 за N993 затверджено Статут Державного концерну "Укроборонпром". В додатку до статуту також затверджено Перелік державних підприємств - учасників Державного концерну "Укроборонпром". Відповідно до пункту 1 Статуту Державного концерну "Укроборонпром", затвердженого

постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 N 993 встановлено, що ДК "Укроборонпром" є державним господарським об`єднанням, утвореним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 N 1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром".
16.06.2011 був прийнятий Закон України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", який набрав чинності із дня опублікування - 09.07.2011 р. (Голос України від 09.07.2011 N 123). Пункт 1 статті 8 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачає, що Закон набирає чинності з дня його опублікування.
За таких обставин, оскільки оспорюваний правочин був вчинений 12.01.2010, а ДК «Укроборнпром» був утворений після укладення оспорюваного правочину згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1221 «Про утворення Державного концерну «Укроборонпром», суд, враховуючи дію актів цивільного законодавства у часі (стаття 5 ЦК України), дійшов висновку, що оспорюваним правочином не порушено прав та інтересів ДК «Укроборонпром» та не порушено інтересів держави в особі цього концерну, а тому в прокурора були відсутні підстави щодо представництва інтересів цього концерну в даній цивільній справі. З цих же підстав є безпідставним посилання прокурора як на підстави позовних вимог у справі на норми Закону України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", який був прийнятий Верховною Радою України 16.06.2011, після укладення оспорюваного правочину.
Також, слід звернути увагу на той факт, що порядок проведення аукціону з продажу спірного нерухомого майна не оскаржувався та на даний час є чинним та не визнаний недійсним у судовому порядку протокол № 11/12 повторного аукціону з продажу частини майна ДП МОУ «Укроборонресурси» від 23.12.2009 та біржовий контракт №30-10/4 договору купівлі продажу від 23.12.2009 за результатами проведеного аукціону. Також є чинним і не скасований наказ Міністерства оборони України від 23.03.2009 №131 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси». Протилежних доказів прокурором суду не надано та у судовому засіданні таких не здобуто.

Тобто, суд приходить до переконання, що підстави для укладення договору купівлі продажу частини майна ДП МОУ «Укроборонресурси» були визначені у зазначених вище документах, які є чинними та не оскаржені в судовому порядку.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так у Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява N 29979/04) було сформульовано висновки відповідно до яких Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини", заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка

покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.01.2020 постановленій у справі № 910/24473/16, яку суд з урахуванням ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Твердження представника ДП МОУ «Укроборонресурси» про те, що відповідач мав можливість перевірити факт незаконного, без належного дозволу продажу державного майна і утриматись від укладення завідомо недійсного правочину, то такі на увагу не заслуговують. Оскільки, у відповідності до п. 104 наказу міністерства Юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у редакції чинній на момент укладення оспорюваного провочину (від 01.01.2010) при приватизації майна державних підприємств шляхом його викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом, між продавцем і покупцем укладається відповідний договір купівлі-продажу, що підлягає нотаріальному посвідченню. Укладання таких договорів здійснюється з дотриманням вимог чинного законодавства про приватизацію.

Так нотаріус, який у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу, а також перевіряє обсяг його повноважень. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов`язаний ознайомитися з установчими документами, свідоцтвом про державну реєстрацію і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців цієї юридичної особи і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. У випадках, передбачених законодавством, нотаріус перевіряє наявність спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення юридичною особою окремого виду діяльності.

У разі наявності у нотаріуса сумнівів щодо поданих документів він може витребувати від юридичної особи, державного реєстратора, органів державної податкової служби, інших органів, установ та фізичних осіб додаткові відомості або документи.

Тобто, саме до повноважень нотаріуса віднесено необхідність перевірки та витребування всіх необхідних документів для підготовки та укладення того чи іншого правочину та саме на нього покладається завдання відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства.

Таким чином, суд, враховуючи вище встановлені обставини справи, беручи до уваги і той факт, що при укладенні договору купівлі продажу та його посвідчення у нотаріальному порядку, повноваження продавця та його представника, а також покупця були перевірені нотаріусом, про що зазначено у самому договорі, порядок та рішення проведення аукціону не оскаржувалось у встановленому законом порядку, та такі є на даний момент чинними, так само як і є чинним наказ Міністерства оборони України від 23.03.2009 №131 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси» прийшов до переконання, що прокурором не підтверджено належними та допустимими доказами той факт, що оспорюваний договір купівлі продажу від 12.01.2010 укладено особою, яка не мала на момент вчинення правочину достатньої цивільної дієздатності,

а державне майно вибуло поза волею власника держави в особі Міністерства Оборони України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання вищевказаного договору недійсним та відповідно повернення у повне господарське відання ДП «Укроборонресурси» 6/1000 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: медпункт «Д-1» -140,5 кв.м., склад «Є-1» -16,5 кв.м., огорожі №4-44,0 м/п по АДРЕСА_1 .

Крім того, попри недоведеність прокурором позовних вимог у цілому, що, як уже зазначено вище, є самостійною підставою для відмови у позові, суд вважає за необхідне додатково звернути увагу на таке.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на усі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 ст. 32 Конвенції), наголошує на законному праві правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Суди повинні забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо вони будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (заяви № 22083/93, № 22095/93); пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином слід дійти висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Не надаючи правової оцінки пропуску прокурором строку позовної давності, однак виходячи з обґрунтувань, з-поміж іншого, своїх позовних вимог в інтересах держави тим, що він дізнався про порушення оспорюваним правочином, який укладений ще у січні 2010 року, прав обох позивачів лише 16.07.2019 - дата внесення військовою прокуратурою Івано Франківського гарнізону відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 197-1 за фактом самовільного захоплення земельної ділянки ДП «Укроборонресурси» (при цьому незрозуміла прив`язка саме до цієї дати), тобто майже через десять років. При цьому, суд констатує про обов`язок позивачів, в інтересах держави в особі котрих прокурор звернувся із позовом, як і про обов`язок самого прокурора, знати про стан справ державного органу та державного підприємства щодо володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим майном, а також управління цим майном. Крім того, наведене вище у певній мірі обґрунтовує відсутність усієї необхідної інформації щодо погодження про відчуження спірного об`єкта нерухомого майна та передачі його у власність відповідачеві, оскільки такі події мали місце у далекому минулому. Тому, заперечення відповідачем проти позову у тому числі і надуманим оспорюванням прокурором в інтересах держави в особі обох позивачів договору купівлі-продажу, укладеним у далекому минулому, та застосування наслідків недійсності цього правочину через десять років, суд вважає слушними та приймає до уваги.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 242, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі державного концерну «Укроборонпром», державного підприємства «Укроборонресурси» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та повернення майна - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повне рішення суду виготовлено 9.10.2020

Суддя: Н. М. Янів