Справа № 524/5610/20
Провадження №2/524/2533/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

28.10.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого - судді Вінтоняк Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Воблікової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що 30.12.1995 року між сторонами було укладено шлюб, актовий запис №1891, шлюбні відносини тривають. Разом з тим, позивач бажає поділити спільно нажите під час шлюбу майно - магазин продовольчих товарів по АДРЕСА_1 . Як зазначено в позовній заяві, право власності на вказане майно зареєстроване за ОСОБА_2 , яка є фізичною особою-підприємцем, однак особисто підприємницьку діяльність не здійснює, магазин передано в оренду, його утримання, оплату послуг здійснює позивач.

Посилаючись на те, що спірне майно набуте подружжям за спільні кошти та використовується в інтересах сім`ї, позивач просить суд визнати магазин по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного майна за кожним, припинити право спільної сумісної власності на таке майно, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідач відзив на позов не подав.

Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року постановлено розглядати справу у заочному порядку.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених у позові, проти заочного розгляду справи не заперечував, справу просив слухати без його участі та без участі позивача.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, про час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Керуючись ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 30.12.1995 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області зроблено актовий запис №1891 (а.с.13).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 16.07.2012 року оформила право власності на магазин продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37,8 кв.м, а 06.12.2012 року - зареєструвала право власності в КП «Кременчуцька БТІ Полтавської обласної ради» (а.с. 14-15).

В ході судового розгляду суд прийшов до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з приводу поділу спільного майна подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України)

Відповідно до частини першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, про визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК, а вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, то виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України).

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вказує у позовній заяві позивач, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, разом з тим, спірне майно набуте сторонами у шлюбі за спільні кошти, позивач брав безпосередню участь у будівництві та ремонтних роботах, що підтверджено наданими копіями товарних чеків, розписками (а.с. 31-74). Презумпцію набуття майна у спільну сумісну власність відповідач не спростував.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що спірний магазин належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, оскільки набутий подружжям за час шлюбу, їх частки у спільному майні відповідно до ст. 70 СК України є рівними, тому за кожним зі сторін необхідно визнати право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для припинення права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, так як згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється в силу закону.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 4919 грн. 65 коп. (а.с. 1), який підлягає стягненню на користь позивача.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення на користь позивача витрат на проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, виконаної судовим експертом Шпак С.Л. 24.12.2019 року, оскільки позивач не надав доказів того, що такі витрати ним були понесені у зв`язку з підготовкою саме зазначеного позову, а також того, що вартість дослідження склала 5500 грн. та була сплачена позивачем.

Керуючись ст. ст. 60, 63, 65, 69-71 СК України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83,139, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 280-283, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на1/2 частину магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37.8 кв.м.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37.8 кв.м.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у сумі 4919 (чотири тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень 65 (шістдесят п`ять) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Головуючий суддя: Н.Д. Вінтоняк