Житомирський апеляційний суд
Справа №295/7176/19 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 68 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Микитюк О.Ю., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №295/7176/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, набуте під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 , поділити спільне сумісне майно, набуте під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , по 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 кожному. В обгрунтування позову зазначав, що з 26.01.1991 по 10.12.2012 він перебував у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу 02.02.2006 відповідно до договору купівлі-продажу сторонами було придбано у власність майнове право на будівництво жилого будинку, незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_2 . За домовленістю між ними договір оформлено на його колишню дружину ОСОБА_2 , яка в 2013 році без його відома оформила на себе право власності на недобудований будинок із готовністю 67 %. У даному незавершеному будівництвом будинку вони проживали з 2009 року, де й проживають по теперішній час. У лютому 2019 року за місцем його проживання до нього звернулася стороння особа, від якої йому стало відомо про те, що його колишня дружина продає будинок, після чого він отримав витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дізнавшись про реєстрацію права власності за відповідачем. Вважає, що строки позовної давності пропустив із поважних причин, так як між ними була домовленість, що після здачі будинку в експлуатацію право власності на будинок буде оформлено на них обох. У добровільному порядку відповідач відмовляється поділити спільне майно.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 14 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 288 грн 61 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема вказує, що для купівлі спірного будинку ОСОБА_2 уклала кредитний договір та іпотечний, які були укладені без будь-якої згоди позивача. Даний позов подано з метою усунення відповідачки від права власності, зважаючи на ті обставини, що спірне майно буде знаходитись у спільній частковій власності, у той час коли на земельну ділянку не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, подальша реалізація права власності на майно буде неможлива. Суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку, що позивач дізнався про порушення свого права у 2019 році, що не підтверджено жодними доказами. Також, судом не було досліджено обсяг майна подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 1991 року по 2012 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування сторін в шлюбі 02.02.2006 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідач прийняла у власність (купила) все майнове право на будівництво (створення) житлового будинку та незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , та зобов`язалась заплатити за них гроші в сумі указаній в п.3 цього договору. Відсоток готовності будинку становив 11 %. До набувача переходять також всі права та обов`язки забудовника.

Згідно висновку експерта № 780/08-2019 за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження від 26.08.2019 року судовим експертом Свістуновим І.С. дійсна (ринкова) вартість предмету договору купівлі-продажу від 02.02.2006 року, а саме незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , виходячи зі ступеню будівельної готовності 11 % в цінах станом на 02.02.2006 року, становила 36 257 грн.

Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 267,9 кв. м, житловою площею 80,5 кв. м, було зареєстроване за ОСОБА_2 державним реєстратором 07.11.2013, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.04.2019 року.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що у період будівництва спірного житлового будинку позивач та відповідач були зареєстровані як фізичні особи-підприємці. Згідно повідомлення ГУ ДПС у Житомирській області від 28.07.2020 надати відомості про доходи позивача від підприємницької діяльності з 2006 року по 2013 рік не має можливості у зв`язку з тим, що річні звіти суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку та декларації про доходи зберігаються 5 років.

З довідки Житомирської обласної спілки споживачів товариств Новоград-Волинський кооперативний ринок «Урожай» №14 від 02.08.2020 вбачається, що ОСОБА_1 на Новоград-Волинському кооперативному ринку «Урожай» у 2000-2016 роках займався торгівельною діяльністю на торгівельному місці №427/б.

Зі змісту повідомлення ДПС у Житомирській області від 17.03.2020 у поданій звітності за період з 25.10.2006 року по 15.02.2018 року відповідач одержала валовий дохід з 2006 року по 2008 рік у загальній сумі 133200 грн., за 2009 та 2010 роки сума одержаного доходу відсутня, за 2011 рік обсяг виручки від реалізації товарів становить 50000 грн., за 2012 рік загальна сума доходу склала 65000 грн., за період з 2013 року по 2018 року запитувані відомості відсутні (а. с. 166, 167, 177, 178). Проте відсутність інформації про доходи позивача від підприємницької діяльності в ГУ ДПС у Житомирській області у зв`язку із закінченням строку зберігання річних звітів фізичної особи-підприємця не можна вважати переконливим доказом того, що особа не мала доходів від підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно придбано за час зареєстрованого між сторонами шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що будинок був куплений за більшу ціну, ніж зазначена в договорі купівлі- продажу, що підтверджується висновком експерта від 26.08.2019 та спірний житловий будинок був збудований за її власні кошти та отримані нею в кредит згідно укладеного договору між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 27.07.2007 року в сумі 30000 дол. США.

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи ОСОБА_2 з огляду на наступне.

З копії договору купівлі-продажу від 02.02.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. вбачається, що майнове право на будівництво та на незакінчений будівництвом житловий будинок продані за 2 445 грн, які гроші представник продавця отримав від покупця повністю на момент підписання цього договору.

Згідно висновку експерта № 780/08-2019 за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження від 26.08.2019 року судовим експертом Свістуновим І.С. дійсна (ринкова) вартість предмету договору купівлі-продажу від 02.02.2006 року, а саме незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , виходячи зі ступеню будівельної готовності 11 % в цінах станом на 02.02.2006 року, становила 36 257 грн.

Зазначений висновок, не стростовує ціну, яку сплатила ОСОБА_2 продавцю за продане майнове право на будівництво та на незакінчений будівництвом житловий будинок, оскільки пункт 3 договору купівлі-продажу, ніким не оспорено, в судовому порядку та цей пункт недійсним не визнавався.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дав належну правову оцінку кредитному договору, який не містить відомостей, на які цілі видавалися кредитні кошти.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не вірно застосував норми ст.261 ЦПК України, є необгрунтованими та не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦПК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

З довідки приватного підпрємства «Житлове експлуатаційне підприємство №1 м. Житомир» №597 від 16.02.2019 вбачається, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт проживання ОСОБА_1 в спірному будинку після розірвання шлюбу і до терепішнього часу не заперечувала сама ОСОБА_2 , під час розгляду справи в суді першої інстанції.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач знав про перешкоджання відповідачем реалізації його права власності на будинок, саме починаючи з наступного дня після розірвання шлюбу.

Відповідач, заявляючи про сплив позовної давності, доказів того, щодо перешкоджання позивачу у здійсненні права власності розпочалося з моменту розірвання шлюбу, не надала.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо звернення позивача до суду у межах позовної давності, оскільки до подання позову ОСОБА_1 про визнання об`єкта спільною сумісною власністю та поділ, його права не були порушені.

Суд першої інстанції належним чином оцінивши подані стронами докази правильно виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що спірне майно набуте не за їхні спільні кошти. Крім того, відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про пропущення позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 21 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді