22.10.2020 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 533/789/20
провадження № 2/533/237/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Козир В.П.,

за участю

секретаря судового засідання Кругловецького Ю.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Мусієнка Ж.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16.11.2011 у розмірі 133 163,57 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 16.11.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, та відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 300,00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого станом на 30.06.2020 утворилась заборгованість у розмірі 184466,84 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 297,24 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 177691,06 грн., нарахована пеня 6478,54 грн.

Ураховуючи викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь частину із нарахованої ним заборгованості за кредитним договором у сумі 133163,57, яка складається з: заборгованості за кредитом 297, 24 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 16.11.2011 по 29.03.2019, а також понесені банком судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_1 не погодилася з пред`явленим до неї позовом, надала відзив на позовну заяву, у якій просила у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити повністю.

У відзиві визнала, що 16.11.2011 підписала анкету-заяву б/н про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої отримала кредит; суму кредиту, яку фактично отримала в борг, не заперечила. Посилаючись на норми цивільного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, постанову Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, вказувала, що не підписувала «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку», у підписаній нею анкеті-заяві не зазначена процентна ставка, відсутні також умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, тому, на думку відповідачки, позовна заява є безпідставною та необґрунтованою.

У відповіді на відзив позивач заперечував доводи відповідачки, викладені нею у відзиві, наполягав на правомірності власних позовних вимог та укладенні письмового договору.

Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судові засідання представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив, у клопотанні просив про розгляд справи без участі представника позивача, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідачка у судовому засіданні надала пояснення, у яких визнала, що отримувала кредитну карту, суму заборгованості за тілом кредиту у сумі 297,24 визнала, з нарахованими процентами не погодилася, зазначала, що протягом дії кредитного договору здійснювала погашення кредиту, точну суму погашення назвати не змогла, просила суд застосувати строк позовної давності, який, на її думку банком пропущено.

Представник позивачки адвокат Мусієнко Ж.Ю. проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх безпідставними та необґрунтованими, наполягав на тому, що конкретні умови договору між позивачем та відповідачкою не були визначені, Умови та правила надання банківських послуг позивачка не підписувала, з ними не ознайомлювалася, тобто вони не можуть вважатися складовою кредитного договору. Також просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, який банк пропустив без поважних причин, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, заслухавши пояснення учасників, що з`явилися у судове засідання, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 16.11.2011 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, копія якої міститься у матеріалах справи. Згідно вказаної заяви відповідачеві видана картка «Універсальна».

Також у цей день відповідачкою було підписано Довідку «про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду по договору SAMDN5887, ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_1 ». Згідно наданої позивачем довідки про умови кредитування сторони погодили базову процентну ставку в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році) 2,5 %, та розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

Відповідно до довідки позивача без вихідних даних (без номеру та дати) про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , 16.11.2011 на кредитну картку відповідачки було встановлено кредитний ліміт 300,00 грн. (а.с. 19).

З довідки позивача без вихідних даних (без номеру та дати) (а.с.20) вбачається, що ОСОБА_1 було видано кредитну картку № НОМЕР_2 , датою відкриття 16.11.2011 та терміном дії 01/15.

З огляду на це суд вважає безпідставними доводи відповідачки та її представника про відсутність домовленостей між нею та позивачем про умови кредитування, зокрема про відсутність погодження процентної ставки та неустойки (пені тощо).

Факт отримання кредитної картки та кредиту в сумі 297,24 грн відповідачка у відзиві не спростовувала та визнала у судовому засіданні.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідачки станом на 30.06.2020 складає 184466,84 грн, у тому числі:

-заборгованість за тілом кредиту у розмірі 297,24 грн;

-заборгованість за простроченими відсотками - 177691,06 грн.;

-нарахована пеня 6478,54 грн.

З огляду на те, що відповідачем не заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідачки нарахованої пені, правомірність її нарахування суд не перевіряє та не аналізує.

Що стосується заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом за період з 16.11.2011 по 29.03.2019 у загальному заявленому до стягнення розмірі 133163,57 грн, у тому числі:

- 297,24 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту;

- 132866,33 грн загальний залишок заборгованості за відсотками,

суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З виписки за договором позичальника та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідачка систематично користувалася кредитною карткою та нею використано фактично за рахунок кредитних коштів станом на дату здійснення розрахунку 297, 24 грн, а також відповідачка здійснювала платежі на погашення заборгованості. Використана відповідачкою сума кредиту відповідає кредитному ліміту, встановленому за кредитною карткою, а також визнана відповідачкою у відзиві та у судовому засіданні.

Отже суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом у сумі 297,24 грн, вважає позовні вимоги у цій частині доведеними позивачем та не спростованими відповідачем, тобто такими, що є підставними та обґрунтованими.

Проте суд вважає, що позивачем не обґрунтовано розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України або на рівні облікової ставки НБУ позивач не пред`явив.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем під час укладення договору шляхом підписання анкети-заяви було погоджено процентну ставку у розмірі 2,5 % на місяць з розрахунку 360 днів у році, а термін дії кредитного договору збігається з терміном дії кредитної картки. Як зазначає позивач термін дії картки, що була видана ним відповідачеві, закінчився у січні 2015 року.

Отже суд вважає, що розмір процентної ставки, що підлягає застосуванню під час розрахунку заборгованості за процентами, становить 30,00% річних (2,5 % х 12 місяців = 30 %). Розмір процентної ставки (простроченої) у розмірі 34,8 % річних, 43,2 % річних, що використані позивачем під час розрахунку заборгованості, суд не бере до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони домовлялись про саме такі умови кредитування.

Суд не бере також до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем не доведено, що Умови та правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву.

Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17(постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Також судом встановлено, що під час розрахунку заборгованості банком використовувалася формула нарахування процентів, яка не відповідає умовам договору, вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики, а також вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 550 ЦК України, відповідно до яких проценти на неустойку не нараховуються.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №325/1163/16-ц.

В розрахунку позивача, наданого для обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту, тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. Застосована позивачем формула розрахунку заборгованості за процентами, на думку суду, суперечить вимогам закону та умовам договору, й суд дійшов висновку про те, що вказаний розрахунок в частині нарахування заборгованості за процентами є необґрунтованим, оскільки позивач мав право здійснювати нарахування процентів за користування кредитом виключно на суму фактичної заборгованості за кредитом, отриманим позичальником, із застосуванням тієї процентної ставки, про яку сторони домовились.

У зв`язку з тим, що судом встановлена необґрунтованість вказаного розрахунку процентів, та жодна із сторін не скористалась своїм правом самостійно подати до суду висновок експерта або заявити клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, суд дійшов висновку про те, що розмір процентів за користування кредитом, має вираховуватися із розрахунку 30 % річних .

Так, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 31.01.2015 (кінцевій термін дії кредитної картки, виданої відповідачу) заборгованість за процентами складала 142,25 грн (сума доданків, зазначених у графі розрахунку під назвою «нараховано відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом»).

Суд вважає, що позивачем не обґрунтовано розрахунок в частині заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, нарахованих після 31.01.2015 , з таких підстав.

Як уже зазначалось судом вище, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки судом встановлено, що кредитна картка, на підставі якої відповідачка користувалася кредитним лімітом, мала строк дії до 31.01.2015, що відповідає строку кредитування, іншого строку дії договору та інших умов виконання зобов`язань сторони не передбачили, то суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Ураховуючи наведене суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами, що виникла з 31.01.2015 по 29.03.2019 є необґрунтованими та безпідставними.

Разом з тим судом встановлено, що у період з 16.11.2011 по 30.06.2020 відповідачка здійснювала платежі на погашення заборгованості, частина з яких в сукупному розмірі 101,24 грн (сума доданків графи розрахунку заборгованості під назвою «сплачено відсотків») була віднесена позивачем на погашення процентів за користування кредитом, а отже вказана сума має бути віднята від заборгованості за процентами, розмір якої був встановлений судом. Тобто отримуємо такий розрахунок: 142,25 101,24 = 41,01 грн. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості з відповідача за процентами за користування кредитними коштами у період з дати отримання кредиту (16.11.2011) по дату закінчення строку дії кредитної картки (31.01.2015) у сумі 41,01 грн. є обгрунтованими.

Таким чином, зважаючи на те, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а відповідачем не надано доказів фактичного погашення заборгованості (тіла) за кредитом у пред`явленому позивачем до нього розмірі 297,24 грн. та процентів за користування кредитними коштами у сумі 41,01 грн, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та непогашених процентів за користування кредитом з розрахунку 30 % річних за період з дати видачі кредиту по дату закінчення строку дії кредитної кратки, є обґрунтованими.

Решта вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 132825,23 грн (132866,33 грн 41,01 грн = 132825,23 грн) є необґрунтованими та безпідставними, та у задоволенні вимог в цій частині суд відмовляє за безпідставністю.

Разом з тим, розглядаючи та оцінюючи заявлену у судовому засіданні заяву представника позивачки та позивачки про застосування судом строку позовної давності, суд зазначає таке.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів даної справи вбачається, що згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту.

Строк дії кредитної картки, в межах якої було видано кредит, скінчився у січні 2015 року.

З розрахунку заборгованості, наданої позивачем, вбачається, що заборгованість за тілом кредиту у сумі 297,24 грн виникла у позивачки 30.09.2013, проценти за користування кредитом, які суд визнає доведеними, виникли станом на 31.01.2015. З позовною заявою про примусове стягнення заборгованості з відповідачки у судовому порядку позивач звернувся у вересня 2020 року, тобто більш ніж через п`ять років з дня виникнення у позивача права на позов.

У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 297,24 грн та за вимогою про стягнення процентів за користування кредитом у сумі 41,01 грн., і у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє з-підстав спливу строку позовної давності.

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, у відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача та з відповідача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-265, 282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг від 16.11.2011 у сумі 133163,57 гривень станом на 30.06.2020 - відмовити повністю.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код 14360570).

Відповідач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання через Козельщинський районний суд Полтавської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строку на апеляційне оскарження на нього не буде подано апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення суду складено 22.10.2020

Суддя В.П. Козир