Справа № 466/8864/19 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/697/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Паламар Руслани Василівни про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння , -

в с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Паламар Руслани Василівни про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та звільнити його від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №466/8864/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Паламар Руслани Василівни про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

З метою забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказану ухвалу оскаржив представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, такою що не відповідає нормам процесуального права. Вказує, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особа, яка надала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, а в даному випадку, причини обґрунтування невідомі, оскільки з моменту подання позовної заяви до суду жодних спроб відчуження квартири не відбувалось, а тому застосування заходів забезпечення позову є необгрутнованим.

Зазначає, що види забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Обмежуючи право власності відповідача у справі, суд не переконався у необхідності такого обмеження та не врахував того, що ні пред`явлений позов, ні заява про його забезпечення не містять доводів, які б підтверджували необхідність застосування арешту майна.

Просить суд скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

ОСОБА_8 28 травня 2020 року подала відзив на апеляційну скаргу, просить ухвалу суду залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 28 травня 2020 року подав відзив на апеляційну скаргу, просить ухвалу суду залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа №466/8864/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Паламар Руслани Василівни про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Згідно ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати недійсною довіреність від 21.12.2018 року, зареєстровану в реєстрі №1293, засвідчену приватним нотаріусом Паламар Р.В.;. визнати недійсною довіреність від 29.05.2018 року, зареєстровану в реєстрі №420, засвідчену приватним нотаріусом Паламар Р.В.;.витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , частку в Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_3 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

В порядку забезпечення позову ОСОБА_1 просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Із позовної заяви вбачається, що між сторонами дійсно виник спір та побоювання заявника, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не спростовані.

Доводи апеляційної скарги щодо не співмірності накладення арешту на квартиру позовним вимог, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки предметом спору в справі зокрема є спірна квартира.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту не завдає шкоди сторонам, оскільки накладення арешту на нерухоме майно тимчасово перешкоджає відчуженню такого майна. Проте це майно залишається у повному віданні та користуванні власника, та у разі відмови у позові види забезпечення позову скасовуються. У разі ж задоволення позову при повному виконанні рішення суду такі заходи забезпечення позову також скасовуються.

Щодо зустрічного забезпечення позову, колегія суддів вважає, що в даній справі немає прідстав для його застосування.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 21 листопада 2018 року є необгрунтованими, оскільки не відповідають обставинам даної справи.

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, зокрема, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст.. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст..13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції , було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конституційний Суд України у п.9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що між сторонами існує спір а тому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду при можливому задоволенні позову.

Зважаючи на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та вищенаведені норми ЦПК, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції підставно вжив заходи забезпечення, про які просив позивач.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20.10.2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.