ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 685/271/20
Провадження № 22-ц/4820/1633/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 685/271/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 31 липня 2020 року в складі судді Самойловича А.П. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 02 березня 2012 року Теофіпольською селищною радою Теофіпольського району Хмельницької області. У зазначеній квартирі окрім їх сина ОСОБА_4 , зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_3 , яка понад один рік вже не проживає у квартирі, не сплачує кошти за комунальні послуги, участі в утриманні житла не приймає і взагалі квартирою не цікавиться, її особисті речі в квартирі відсутні, хоча перешкод в користуванні житлом їй ніхто не чинить.

Позивач вказував, що колишня дружина втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку із її відсутністю понад рік за місцем своїй реєстрації і створює йому як власнику перешкоди у здійсненні права на користування та розпорядження своїм житлом.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 31 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, вважає що судом невірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Апелянт вважає невірним висновок суду, що в разі визнання відповідача такою що втратила право на користування житлом та зняття її з реєстрації місця проживання, їх син ОСОБА_5 , не може бути зареєстрованим в квартирі один, оскільки він як власник квартири так само в ній зареєстрований, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, яка видана ТзОВ «ЛАН» № 54 від 13 серпня 2020 року, а також штампом в його паспорті. Таким чином, рішення суду про відмову в задоволенні позову про визнання відповідача такою що втратила право на користування житловим приміщенням порушує його право на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Тому ОСОБА_1 просив скасувати рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 31 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Так судом встановлено, що 05 листопада 2007 року між ТОВ «ЛАН» як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі продажу, за умовами якого продавець продав, а покупець купив 7/100 частин ідеальної частки об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 , сторони домовились, що під вказаною часткою об`єкту вони розуміють частину 15 квартирного житлового будинку, яка після завершення будівництва буде вважатись квартирою АДРЕСА_3 на четвертому поверсі 5 поверхового будинку.

20 січня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

В шлюбі в сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення виконавчого комітет Теофіпольської селищної ради від 31 січня 2012 року ОСОБА_6 було видано Свідоцтво від 02.03.2012 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно якого він на даний час є єдиним власником вказаного житлового приміщення.

За довідками ТОВ «ЛАН» від 30.01.2020 року та 13.08.2020 року до складу сім`ї ОСОБА_1 входять та проживають за адресою: квартира АДРЕСА_1 його дружина ОСОБА_3 та його син ОСОБА_4 .

За повідомленням Теофіпольського селищного голови в зв`язку з тим, що будинок по АДРЕСА_2 не є комунальною власністю та не перебуває на балансі в КП Теофіпольське виробниче управління житлово-комунального господарства Теофіпольської селищної ради відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 в селищній раді відсутні.

Рішенням Теофіпольського районного суду від 04 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Згідно із частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ст. 156 Житлового кодексу до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ст. ст. 76, 77, 79, 80 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи позивач як на підставу своїх позовних вимог послався на ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 більше року на проживає у вищевказаному житловому приміщенні, яке належить йому на праві власності.

Однак при цьому позивач не надав суду жодних достатніх, належних та допустимих письмових чи інших доказів вказаної обставини (акти обстеження, покази свідків, тощо).

Як вбачається з рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами шлюб було розірвано в грудні 2019 року.

Сама відповідач в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що не проживає в даній квартирі з грудня 2019 року в зв`язку з конфліктом з бувшим чоловіком.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем жодним доказом на підтверджено свої позовні вимог щодо не проживання відповідача в квартирі позивача без поважних причин більше року та відповідно не спростовані пояснення відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач втратила право користування житлом, так більше року не проживає в ньому з вищевказаних підстав слід відхилити, оскільки такі твердження апелянта не ґрунтуються на відповідних доказах.

В той же час колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови в позові підлягає зміні з наступних підстав.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що відповідач разом зі своїм сином, який не досяг 14-річного віку, зареєстровані у спірній квартирі, а позивач, який є батьком, зареєстрований в іншому житлі в с. Коров`є, позовна вимога стосується визнання такою, що втратила право на проживання у вищезазначеній квартирі, лише самої відповідачки, внаслідок чого, в разі задоволення позову, фактично матиме місце факт розлучення малолітньої дитини зі своїми батьками, так як дитина залишиться зареєстрованою у квартирі одна, а тому відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Однак такі обґрунтування підстав відмови в позови судом є помилковим.

Позивач, хоч і зареєстрований за іншою адресою, однак є власником житлового приміщення, в якому зареєстрована дитина, має право на володіння, користування вказаним житлом незалежно від реєстрації свого місця проживання, а тому дитина в такому випадку жодним чином не буде позбавлена батьківської опіки.

Крім того як встановлено судом дитина проживає разом з матір`ю і відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, її місцем проживання на даний час є місце проживання матері.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позові з вищевказаних підстав дійшов помилкових висновків, не встановив всі обставини справи, а тому мотивувальна частина судового рішення підлягає зміні з урахуванням мотивів відмови у задоволенні позову.

В даному випадку в позові слід відмовити лише з підстав недоведеності позивачем своїх позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Мотивувальну частину рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 31 липня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови з урахуванням мотивів відмови у задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2020 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В.Спірідонова