КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Медведський М.Д.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2562/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Романчі Романом Петровичем на ухвалу Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Романча Р.П. подано до Києво-Святошинського районного суду позов до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, відповідно до якого, позивач просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стосовно його неповнолітньої дитини ОСОБА_4 через ухилення від виконання ним своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження з підстав не підсудності вказаної справи в порядку цивільного процесуального законодавства України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Романча Р.П. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що під час винесення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції були порушені норми матеріального права, а саме на підставі того, що відповідач у справі є громадянином іншої держави та зареєстрований у РФ було постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, оскільки позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами України взагалі, та всупереч положенням ЦПК України не було роз`яснено заявнику до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

В обґрунтування своєї позиції апелянт посилається на Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Верховною Радою України 10 листопада 1994 року, відповідно до ч.1 ст. 32 якої, правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної сторони, на території якої постійно проживають діти.

Апелянт зазначає, що існують обґрунтовані обставини для позбавлення відповідача батьківських прав, на підтвердження даної обставини до суду були подані підтверджуючі документи, що є належними та допустимими доказами. Те, що відповідач ухиляється від виконання ним своїх батьківських обов`язків і є підставою для покладення на нього цивільної відповідальності, яка передбачена за ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, у вигляді позбавлення батьківських прав, що передбачено п.2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Апелянт також вказує на те, що судове рішення має бути законним і обґрунтованим і посилається на те, що ухвала від 04 жовтня 2019 року не відповідає вимогам законодавства щодо обґрунтованості та вмотивованості, оскільки зі змісту вказаної ухвали не вбачається чим керувався суд при прийнятті рішення, та на які саме норми чинного законодавства він посилався. Разом з тим, на думку скаржника, відмова у відкритті провадження порушує положення Конституції України щодо забезпечення захисту прав і інтересів неповнолітньої дитини в судову порядку.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та її представник Романча Р.П. підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити, ухвалу суду скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, звертаючись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , позивачка зазначила, що останній є громадянином Російської Федерації та останнє відоме їй місце реєстрації та проживання відповідача є: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо підсудності вказаної справи Києво-Святошинському районному суду Київської області, зазначив, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами України, оскільки відповідач є громадянином Російської Федерації і останнє відоме його місце проживання та реєстрації АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону на підставі наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені внутрішнім законодавством України, застосовуються правила міжнародного договору України (частина друга статті 3 ЦПК України, стаття 3 Закону України "Про міжнародне приватне право" від 23 червня 2005 року).

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29 червня 2004 року цей Закон застосовується до всіх міжнародних договорів України, регульованих нормами міжнародного права і укладених відповідно до Конституції України та вимог цього Закону.

Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР ратифікована Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року з відповідними застереженнями.

Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР ратифікований Протокол із застереженнями до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаний у м. Москві 29 березня 1991 року, яким Держави - учасниці Конвенції домовились внести до вказаної Конвенції зміни та доповнення.

Статтею 20 даної Конвенції визначено, що якщо в частинах II-V цього розділу не встановлено інше, позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони, а позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться орган

управління юридичної особи, його представництво або філія.

Враховуючи, що із матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі є громадянином Російської Федерації, зареєстрований та проживає згідно до паспорту громадянина РФ в АДРЕСА_1 тому вказаний спір не підсудний судам України. Належних та допустимих доказів місця реєстрації чи проживання відповідача на території України до матеріалів справи не додано.

Доводи апелянта із посилання на ст. 32 вище вказаної Конвенції не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки за змістом даної статті: «Права і обов`язки батьків та дітей, у тому числі зобов`язання батьків по утриманню дітей, визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають постійне спільне місце проживання, а за відсутністю постійного місця проживання батьків та дітей їх взаємні права та обов`язки визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина».

Чинним цивільним процесуальним законодавством України передбачено, що спір щодо позбавлення батьківських прав підсудний суду за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання або перебування, фізичної особи до якої подали позов ( відповідача) ( правила загальної підсудності ст.27 ЦПК України), та не передбачає альтернативної підсудності щодо можливості розгляду вказаної справи за зареєстрованим місцем проживання позивача на утриманні якої перебуває малолітня дитина (ст. 28 ЦПК України).

Не передбаченого такого права і ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» у спорах зазначеної категорії, не дивлячись і на те, що позивачка як громадянка Російської Федерації отримала посвідку на право постійного проживання на території України та зареєстрована сама і її малолітня дитина ОСОБА_4 на території Києво-Святошинського району Київської області в с.Софіївська Борщагівка.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених в ухвалі суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , подану представником Романчі Романом Петровичем залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 лютого 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв