ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1340/20 Номер провадження 22-ц/814/2149/20Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 липня 2020 року у складі судді Самсонової О.А.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину будинку за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину будинку за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що вона є власницею 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 02.04.2015 року. Даний будинок належав її сім`ї (по батьківській лінії) з 1953 року.

За час користування будинком була змінена його адреса та нумерація. Так, у 1953-1960 роках будинок мав адресу: АДРЕСА_2 . У 1960 році вулицю Обсерваторну перейменовано на вулицю ім. Г.Г. Мясоєдова. Пізніше була змінена нумерація будинку з номера АДРЕСА_3 .

Спочатку будинок перебував у користуванні прабабусі позивачки - ОСОБА_2 , після смерті якої перейшов у користування (власність) до її бабусі ОСОБА_3 та її сестри - ОСОБА_4 . Будинок перебував юридично у їх спільній частковій власності згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 04.01.1954 року, але від дня смерті прабабусі будинок перебував у фактичному користуванні лише ОСОБА_3 та її сина - ОСОБА_5 , який є батьком позивачки.

Про те, що будинок не належав повністю її бабусі та батькові, позивачка дізналася лише після вступу у спадщину. Про належність всього будинку бабусі впевнений був і батько - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також зазначала, що оскільки з часу оформлення права власності на 1/2 частку будинку бабусею, тобто з 1954 року дане нерухоме майно утримувалося та збереглося до цього часу виключно завдяки праці та витратам її сім`ї, вважає, що вона набула право власності на іншу частину будинку за давністю володіння.

З січня 1954 року її бабуся ОСОБА_3 , а з 21 грудня 1992 року її батько ОСОБА_5 та вона, і вже з 13.05.2012 року лише вона, одноособово, добросовісно, відкрито і безперервно володіли нерухомим майно - житловим будинком загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 20 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з частиною надвірних побудов, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав, передбачених статтею 344 ЦПК України, для визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Доводи скарги ґрунтуються на тому, що їй не був відомий співвласник нерухомого майна, а добросовісність заволодіння майном підтверджується тим, що на час заволодіння майном ОСОБА_5 не знав і не міг знати про те, що будинок не належить його матері повністю.

Вказує, що оскільки вона та її батько не володіли 1/2 частиною будинку згідно будь-якого договору (міни, оренди чи ін.), відсутня титульність володіння спірним майном, а тому висновки суду в цій частині є необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Полтавської міської ради просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення районного суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04 січня 1954 року нотаріусом Другої Полтавської нотаріальної контори, спадкоємцями майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 є її дочки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з будинковолодіння, розташованого у АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської Ради депутатів трудящих від 22 січня 1958 року № 58 «Про впорядкування нумерації домоволодінь та уточнення назв вулиць по м. Полтаві» змінено адресу вказаного домоволодіння з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_4 .

Зазначене підтверджується архівним витягом № 04-15/Д-89, виданим Державним архівом Полтавської області 18 березня 2020 року.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської Ради депутатів трудящих № 852 від 02.11.1960 року вулицю Обсерваторну перейменовано на вулицю ім. Г.Г. Мясоєдова.

Таким чином, будинок з господарськими спорудами, що є предметом спору в даній справі, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 11 грудня 2014 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 23 жовтня 2012 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2015 року у цивільній справі № 552/1300/15-ц, яке набрало законної сили 27 квітня 2015 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_5 .

Інша 1/2 частина житлового будинку за вказаною адресою згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04 січня 1954 року нотаріусом Другої Полтавської нотаріальної контори, належить ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою бабусі позивачки - ОСОБА_3 та тіткою її батька - ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачка не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну частку нерухомого майна за давністю володіння, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зазначила, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Лише за наявності всіх указаних умов у сукупності набуття відповідною особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе за рішенням суду.

При цьому, під час вирішення спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, що наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності; володіння є добросовісним, якщо особа на момент отримання нею майна (заволодіння чужим майном), який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом, не знала і не могла знати про неправомірність заволодіння майном та повинна бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава (justus titulus), яка б переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 березня 2020 року у справі № 323/3719/15-ц).

Натомість, по справі встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовується, що право позивачки на спірне нерухоме майно та право спадкодавців ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , час володіння якими цим майном позивачка приєднує до давності свого володіння, ґрунтується на праві спільної часткової власності без виділення частки в натурі, що виключає безтитульність, тобто відсутність будь-якої правової підстави володіння чужим нерухомим майном.

Крім того, позивачкою не доведено суду добросовісність заволодіння чужим майном, оскільки на час набуття права на спірне майно спадкодавець ОСОБА_3 достовірно знала, а спадкодавець ОСОБА_5 та позивачка ОСОБА_1 повинні були знати, що 1/2 частка житлового будинку по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , право власності якої підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04 січня 1954 року, що є правовстановлюючим документом на спільне майно, перешкод для отримання якого з 21 грудня 1992 року в органах нотаріату у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не було. Доказів припинення права власності ОСОБА_4 на спірне майно матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги, що на час заволодіння майном ОСОБА_4 могло не бути в живих, ґрунтуються на припущеннях та належними і допустимими доказами по справі не підтверджуються.

Звернення позивачки до компетентного органу із заявою про надання правової допомоги щодо витребування довідки про смерть ОСОБА_6 від Сектору РАЦС адміністрації МО Ясногорського району Тульської області Російської Федерації вказаних обставин не доводить та висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування набувальної давності не спростовує.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає нормам матеріального і процесуального права, встановленим фактичним обставинам справи й підстав для скасування оскаржуваного рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі апеляційним судом не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна