ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 638/8720/17

провадження № 22-ц/818/514/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 1 квітня 2019 року, ухвалене о 12 годині 9 хвилин у складі судді Аркатової К.В.,

УСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила розірвати шлюб, укладений з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування посилалася на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені з жовтня 2016 року, сторони проживають окремо, через непорозуміння, різницю інтересів, втрату поваги одне до одного.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 1 квітня 2019 року позов задоволений. Розірвано шлюб, зареєстрований Адміністрацією управління у справах населення РАГС мерії м. Баликесір, р-н Едреміт Турецької республіки, номер свідоцтва про одруження 2015/82 від 14.02.2015, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Прізвище позивача ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишене без змін « ОСОБА_4 ».

Рішення мотивоване тим, що між сторонами відсутнє спільне господарство, шлюбні відносини припинені, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та порушує її права. Зупинення провадження і надання сторонам часу для примирення є правом, а не обов`язком суду. З часу відкриття провадження у справі до ухвалення судового рішення минув майже рік і примирення між сторонами не відбулося.

ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду від 01.04.2019, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права. А саме, незважаючи на виїзд позивача із Туреччини та проживання у місті Харкові, сторони підтримували шлюбно-сімейні відносини до липня 2017 року. Відповідач бажає, щоб їх з позивачем донька зростала у повній сім`ї і підстави для розірвання шлюбу відсутні. Суд невиправдано відмовив у задоволенні клопотання про надання часу для примирення, оскільки це б відповідало інтересам сім`ї.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом установлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 лютого 2015 року в Адміністрації управління у справах населення РАГС мерії м. Баликесір, р-н Едреміт Турецької республіки, номер свідоцтва про одруження 2015/82 від 14.02.2015, Апостиль (Гаазька Конвенція від 05.10.1961 року) підтверджено в губернаторстві р-н Едреміт Турецької республіки 18.03.2016 за № 903 (а.с. 16).

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України (надалі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між сторонами та збереження сім`ї не можливе, сім`я розпалась.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5 наданий строк для примирення два місяці (а.с. 201).

Станом на лютий 2020 року подружжя ОСОБА_4 не повідомило суд про налагодження між ними сімейних стосунків, примирення.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі та письмових поясненнях на можливість збереження сім`ї самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові про розірвання шлюбу, оскільки ОСОБА_1 заперечує проти збереження шлюбу, не згодна на продовження сімейних відносин з відповідачем. ОСОБА_7 зазначає, що шлюбні відносини між сторонами припинені з жовтня 2016 року, вони проживають окремо через непорозуміння, різницю інтересів, втрату поваги одне до одного.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Під час перегляду судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї та що вони і на цей час підтримують шлюбні відносини. Крім того, за наданий судом строк, примирення не відбулося.

Посилання апеляційної скарги на необхідність збереження сім`ї для захисту інтересів дитини в порушення вимог ст. ст. 13, 81 ЦПК України не доведені належними і допустимим доказами й за змістом позову суперечить інтересам ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_1 , та враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення , а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381- 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 1 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 6 лютого 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В.Котелевець

Р.М. Піддубний