Справа № 357/7551/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді - Цуранова А.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № /128355 від 02.09.2019 року.

В обґрунтування позову вказував, що 02.09.2019 року між ним та ТОВ «Гоуфінгоу», шляхом заповнення електронної заявки, укладено договір про надання фінансового кредиту № /128355, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 4 500 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору порушено його права як споживача відповідно до Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про споживче кредитування».

04.08.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранова А.Ю.

11.08.2020 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до наявних у справі зворотних поштових повідомлень сторони отримали копії вищевказаної ухвали.

27.08.2020 року представник відповідача ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до суду з відзивом, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне. При укладенні кредитного договору в електронній формі № /128355 сторонами дотримано усіх необхідних умов, зокрема, позивач прийняв пропозицію про укладення такого договору та заповнив заявку на сайті відповідача обравши відповідно суму коштів. Позивач мав необмежений доступ до Правил надання коштів, які розміщені на сайті відповідача і мав можливість ознайомитись з їх змістом. Отже, як при укладенні договору, так і при наданні пропозиції про укладення договору відповідачем дотримано вимоги Законів України «Про захист прав споживача», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про споживче кредитування».

Заперечень щодо розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін на адресу суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

02.09.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № /128355.

Відповідно до п. 1.1 договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 4 500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності (далі кредит), а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 01.10.2019 року. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором (п. 1.2).

Умовами кредитного договору встановлено, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 672,25 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,85 % на добу. Тип процентної ставки фіксована (п. 1.3).

На підтвердження заперечень відносно позовних вимог, відповідачем надані Публічна пропозиція (договір оферти) Товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» на укладення договору про надання фінансового кредиту, історію відвідування сайту в період з 12.03.2019 по 20.07.2020 року позичальника ОСОБА_1 , Правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, Товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу», а також інформаційну довідку № 233/08 від 26.08.2020 року з датою транзакції 02.09.2019 року, сумою транзакції 4 500 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на норми ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які втратили свою дію 10.06.2017 року, тобто до укладення кредитного договору.

Відповідно до внесених змін до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на момент укладення кредитного договору) реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Таким чином, оскільки Законом України «Про споживче кредитування» надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору в цій частині недійсним.

Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Не приймається судом до уваги і те, що позивач не мав можливості ознайомитись з умовами кредитного договору, оскільки дане твердження спростовується матеріалами справи.

Спірний договір укладений відповідно до ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію», в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Комерційні електронні повідомлення поширюються лише на підставі згоди на отримання таких повідомлень, наданої особою, якій такі повідомлення адресовані.

Стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладання електронного договору.

Так, відповідно до визначеного порядку, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною (ч. 3 ст. 11 вказаного Закону).

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію» регламентує, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

З викладеного вбачається, що укладення кредитного договору без прийняття пропозиції з боку ОСОБА_1 було б неможливим.

Враховуючи вищевикладені факти, необхідно зазначити, що відповідач має в мережі Інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою) на сайті www.gofingo.com.ua.

На даній сторінці розміщена інформація про підприємство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства, пропозиції (оферти) щодо видачі кредитів з правилами їх отримання та повернення.

На вказаному сайті встановлені правила щодо отримання кредитних коштів, а саме: по перше - треба обрати суму коштів, яку позичальник бажає взяти у кредит; по друге - оформити заявку, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. При цьому, у заявці Клієнт зобов`язаний вказати повні, точні і достовірні особисті дані, які необхідні для прийняття Товариством рішення про надання кредиту; по трете - обрати персональний логін та пароль для входу в Особистий кабінет. При цьому, на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці; по четверте - пройти погодження та перевірку банківської карти; по п`яте - отримати кошти на розрахункову карту позичальника.

Клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (далі - «електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи Клієнта.

Таким чином, в момент заповнення позивачем заяви з метою отримання кредитних коштів, він автоматично прийняв пропозицію (оферту) відповідача та приєднався до умов публічного договору щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів.

Отже, Законом України «Про електрону комерцію» визначено, що саме договором оферти визначається технологія (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони.

Враховуючи наведене, а також те, що позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, суд дійшов висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Стаття 215 ЦК України регламентує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, суд дійшов висновку, що договір про надання фінансового кредиту № /128355 від 02.09.2019 року укладений у спосіб визначений чинним законодавством України та з дотриманням вимог щодо його укладення, та викладенням умов, які не порушують вимоги наведених вище правових норм. Порядок надання та повнота наданої інформації відповідають змісту Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не порушують вимог Закону України «Про споживче кредитування», тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 274, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СуддяА. Ю. Цуранов