Провадження № 2/161/1097/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Олексюка А.В.,

при секретарі - Шумиводі О.І.,

з участю представника позивача - Борщ Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про захист прав споживача, визнання недійсним окремої частини правочину та стягнення суми страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

22.11.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПАТ СК «ПЗУ Україна») про захист прав споживача, визнання недійсним окремої частини правочину та стягнення суми страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.04.2018 року на підставі заяви на страхування, між ним та відповідачем було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 125601, згідно якого було застраховано автомобіль марки TOYOTA RAV 4, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

09.04.2019 року відбувся страховий випадок за ризиком «АК ІВП», а саме невідомою особою незаконно взламано застрахований автомобіль та пошкоджено оббивку салону та сидінь. Даний випадок було зафіксовано страховиком (UA004). Після чого на вимогу страховика ним було надано всі необхідні документи та надано транспортний засіб для технічного огляду.

Згідно звіту № AV_CER-190-409-177353 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, вартість (розмір) збитків заподіяних пошкодженням транспортного засобу становить 109126,09 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини, матеріали фарбування).

13.05.2019 року аварійний комісар ФОП ОСОБА_2 склав аварійний сертифікат - рахунок визначення заподіяної шкоди № 307/05/19 на підставі вищевказаного звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, згідно якого ринкова КТЗ до пошкодження - 426968,77 грн.; ринкова вартість КТЗ в пошкодженому стані 317842,68 грн., вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням зносу 109126,09 грн.

Відповідачем було сплачено йому страхове відшкодування лише в розмірі 81411,84 грн.

Не погоджуючись з розміром страхового відшкодування, 27.08.2019 року його представник звернувся до відповідача з заявою про виплату залишку страхового відшкодування.

Однак, відповідач відмовив у виплати даної різниці, посилаючись на пункти 2.1.18, 10.5.8 та 10.5.9 договору страхування. Зокрема, п. 2.1.18 даного договору «Повна загибель» (конструкційна або фактична) - випадки коли вартість відновлювального ремонту ТЗ згідно п. 10.5.9 цих ЗУС (в тому числі витрати на встановлення розміру збитку та транспортування пошкодженого ТЗ до місця ремонту) складає 70 % і більше ринкової вартості такого ТЗ, визначеної на момент настання страхового випадку.

Розмір страхового відшкодування при повній загибелі застрахованого ТЗ розраховується відповідно до п. 10.5.8 і 10.5.9 договору страхування, а саме: п. 10.5.8 - як різниця ринкової вартості застрахованого ТЗ на момент настання страхового випадку та ринкової вартості залишків пошкодженого ТЗ, яка визначається на вибір страховика згідно порталу «АвтоОнлайн» або звіту про оцінку ТЗ/акту оцінки ТЗ/висновку експертного дослідження. Тобто, сума відшкодування, яка підлягає виплаті обчислюється за наступною формулою (РВ-ВЗ) х КПР-ф-нп-Сз, де РВ - ринкова вартість застрахованого ТЗ на момент настання страхового випадку, ВЗ - ринкова вартість залишків пошкодженого ТЗ, ф - франшиза.

П. 10.5.9 договору передбачає, що вартість відновлювального ремонту застрахованого ТЗ встановлюється на основі висновку незалежної автотоварознавчої експертизи або рахунку СТО офіційного дилера (без врахування знижки на роботи, матеріали та запасні частини) або оцінки підготовленої згідно принципів, визначених у системі Audatex або Eurotax, з урахуванням ПДВ.

Відповідач розрахував страхове відшкодування наступним чином: 426968,77 грн. (ринкова вартість ТЗ) - 317842,68 грн. (вартість залишків ТЗ) - 2714,25 грн. (франшиза) = 81411,84 грн.

Вважає, що п. 2.1.18 Загальних умов страхування, що є невід`ємною частиною договору страхування, грубо порушує норми ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до нього умови, а саме: незважаючи на вищевказані умови договору, відповідач включив у загальні умови страхування п. 2.1.18 «Повна загибель».

Разом з тим, вважає, що відповідач неправомірно виплатив йому страхове відшкодування в розмірі 81411,84 грн., оскільки повинен був виплатити йому вартість відновлювального ремонту автомобіля без врахування фізичного зносу в розмірі 341342,54 грн. А тому різниця невиплаченого йому страхового відшкодування становить 159930,70 грн.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд визнати недійсним п. 2.1.18 Загальних умов страхування, що є невід`ємною частиною договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 125601 від 19.04.2018 року, укладеним між ним та ПАТ «СК «ПЗУ Україна», стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування в розмірі 259930,70 грн. та судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Попередньо надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, спеціаліста, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.04.2018 року на підставі заяви на страхування, між сторонами було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 125601, згідно якого було застраховано автомобіль марки TOYOTA RAV 4, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

09.04.2019 року відбувся страховий випадок за ризиком «АК ІВП», а саме невідомою особою незаконно взламано застрахований автомобіль та пошкоджено оббивку салону та сидінь. Даний випадок було зафіксовано страховиком(UA004). Після чого на вимогу страховика ним було надано всі необхідні документи та надано транспортний засіб для технічного огляду.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відповідно до частин шістнадцятої, сімнадцятої статті 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Частиною першою ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 988 ЦК України у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права). Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно звіту № AV_CER-190-409-177353 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу: ринкова вартість - 426968,77 грн., вартість відновлювального ремонту - 341342,54 грн., значення коефіцієнту зносу 0,7, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу - 109126,09 грн.

13.05.2019 року аварійним комісаром ФОП ОСОБА_2 складено аварійний сертифікат - рахунок визначення заподіяної шкоди № 307/05/19 на підставі вищевказаного звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, згідно якого ринкова КТЗ до пошкодження - 426968,77 грн.; ринкова вартість КТЗ в пошкодженому стані 317842,68 грн., вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням зносу 109126,09 грн.

Відповідачем було сплачено позивачу страхове відшкодування в розмірі 81411,84 грн., з наступного розрахунку: 426968,77 грн. (ринкова вартість ТЗ) - 317842,68 грн. (вартість залишків ТЗ) - 2714,25 грн. (франшиза) = 81411,84 грн.

Не погоджуючись з розміром страхового відшкодування, 27.08.2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про виплату залишку страхового відшкодування.

Однак, відповідач відмовив позивачу у виплати даної різниці, посилаючись на пункти 2.1.18, 10.5.8 та 10.5.9 договору страхування.

Як встановлено судом, укладаючи договір страхування його сторони під повною загибеллю (конструкційною або фактичної) розуміли випадки, коли вартість відновлювального ремонту ТЗ згідно з п. 10.5.9 цих загальних умов страхування (далі ЗУС) (в тому числі витрати на встановлення розміру збитку та транспортування пошкодженого ТЗ до місця ремонту) складає 70% і більше ринкової вартості такого ТЗ, визначеної на момент настання страхового випадку.

Розмір страхового відшкодування при повній загибелі застрахованого ТЗ розраховується відповідно до п. 10.5.8 і 10.5.9 договору страхування, а саме: п. 10.5.8 - як різниця ринкової вартості застрахованого ТЗ на момент настання страхового випадку та ринкової вартості залишків пошкодженого ТЗ, яка визначається на вибір страховика згідно порталу «АвтоОнлайн» або звіту про оцінку ТЗ/акту оцінки ТЗ/висновку експертного дослідження. Тобто, сума відшкодування, яка підлягає виплаті обчислюється за наступною формулою (РВ-ВЗ) х КПР-ф-нп-Сз, де РВ - ринкова вартість застрахованого ТЗ на момент настання страхового випадку, ВЗ - ринкова вартість залишків пошкодженого ТЗ, ф - франшиза.

П. 10.5.9 договору передбачає, що вартість відновлювального ремонту застрахованого ТЗ встановлюється на основі висновку незалежної автотоварознавчої експертизи або рахунку СТО офіційного дилера (без врахування знижки на роботи, матеріали та запасні частини) або оцінки підготовленої згідно принципів, визначених у системі Audatex або Eurotax, з урахуванням ПДВ, тобто згідно: а) цін запасних частин і матеріалів, встановлених офіційним дилером ТЗ; б) часових норм ремонтних робіт, вказаних виробником ТЗ; в) ставки за 1 нормо-годину, встановленої офіційним дилером ТЗ.

Тобто, сторони договору визначили три альтернативні способи визначення вартості відновлювального ремонту. При цьому, у разі відсутності факту повної загибелі застрахованого ТЗ, розмір страхового відшкодування визначається за правилами, передбаченими п. 10.5.6 ЗУС, тобто, як для часткового пошкодження ТЗ.

За таких обставин, виходячи з умов договору добровільного страхування, укладеного між сторонами, враховуючи вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу - 341342,54 грн, що перевищує на 70% ринкової вартості такого ТЗ, правильно встановлено повну загибель транспортного засобу і в такому випадку розрахунок суми страхового відшкодування здійснюється відповідно до п. 10.5.8 укладеного між сторонами договору.

За встановлених обставин, суд вважає, що страховик ПАТ СК «ПЗУ Україна», прийнявши рішення про здійснення страхового відшкодування ОСОБА_1 , здійснив його виплату в порядку, передбаченому п. 10.5.8, укладеного між сторонами договору.

Всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач не довів належними та допустимими доказами, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» не виконало в повному обсязі своє зобов`язання з виплати страхового відшкодування згідно укладеного між сторонами добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 125601 від 19.04.2018 року.

Стосовно порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

Яв визначено частинами 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Частинами 1, 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про страхування» правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування.

Так, Правила добровільного страхування наземного транспортного засобу (крім залізничного) № 220.1.2009 містять наступний пункт: 2.1.15 Повна загибель (конструкційна або фактична) - випадки, коли вартість відновлювального ремонту застрахованого ТЗ згідно п. 10.3.1 цих правил ( в тому числі витрати на визначення розміру збитку та транспортування пошкодженого ТЗ до місця ремонту) складає 70 % і більше ринкової вартості такого ТЗ, визначеної на момент настання страхового випадку.

З наведеного слідує, що оскаржуваний позивачем пункт договору не суперечить та дублює пункт Правил добровільного страхування наземного транспортного засобу (крім залізничного) № 220.1.2009, які затверджені на державному рівні - Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України.

Позивач перед підписанням договору мав можливість ознайомитись з усіма умовами договору страхування, в тому числі з п. 2.1.18 договору страхування, тому підстави, передбачені ст.ст. 203, 215, 998 ЦК України при укладенні договору страхування були відсутні.

Відтак суд вважає, що договір страхування відповідає вільному волевиявленню, про що свідчать підписи сторін, складений у відповідності до вимог законодавства України.

Крім того, наведені у позовній обставини в частині визнання недійсним п. 2.1.18 Загальних умов страхування, що є невід`ємною частиною договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 125601 від 19.04.2018 року, укладеним між сторонами, не визначають, яке право позивача як страхувальника порушено підписанням даного пункту Загальних умов страхування, як і не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний пункт договору страхування є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 12, 13,76, 78, 79, 80, 82, 133, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 627, 626, 979, 988 ЦК України, Законом України «Про страхування», суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про захист прав споживача, визнання недійсним окремої частини правочину та стягнення суми страхового відшкодування відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк