ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/10992/18-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори Рева Ірина Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Батрин О.В., -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Державного нотаріуса КДНК Реви І.М. про усунення від права спадкування за законом.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4 . Внаслідок його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли, зокрема, ј частка у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56,8 кв.м., а також приватизована земельна ділянка площею 0,0488 га., розташована за адресою: АДРЕСА_3. За життя заповіт ОСОБА_5 складено не було. Спадщину померлого прийняли в рівних частках спадкоємці за законом першої черги: вона - донька померлого, яка постійно проживала із спадкодавцем на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а також відповідач ОСОБА_2 - внучка спадкодавця, донька померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 сина спадкодавця - ОСОБА_6 , спадкоємець за правом представлення.

Дружина спадкодавця ОСОБА_7 спадщину не прийняла, зробивши на її користь заповідальний відказ. Після смерті ОСОБА_7 вона прийняла спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України та на підставі заповіту ОСОБА_7 .

На час звернення до суду свідоцтво про право на спадщину після смерті спадкодавців жодному із спадкоємців не видавались, частки спадщини в натурі не виділялися.

В останні роки життя ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, не міг самостійно пересуватись і потребував постійного стороннього догляду з огляду на ряд важких та невиліковних захворювань, у тому числі онкологічного характеру. Проте, відповідач жодної допомоги (догляд, придбання медикаментів, надання матеріальної підтримки тощо), необхідної діду не надавала на відміну від неї.

ОСОБА_5 у 2013-2014 роках неодноразово при свідках заявляв про намір скласти на позивача заповіт на все належне йому майно, однак відповідач умисно перешкодила йому в цьому безпідставно переконавши, що за законом усе його спадкове майно перейде до позивача, оскільки внуки взагалі не належать до числа спадкоємців. З цією метою вона регулярно відвідувала діда вела з ним тривалі розмови і врешті переконала, що заповіт не варто складати.

З огляду на викладене, просила усунути від права спадкування за законом відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд помилково вважав недоведеними дії відповідача ОСОБА_2 спрямовані на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, оскільки покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вказують на протилежне.

Також зазначає, що залишилося поза увагою суду і те, що відповідач умисно перешкоджала скласти спадкодавцю заповіт.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Від представника позивача ОСОБА_3 надійшло клопотання про перенесення судового розгляду справи на іншу дату у зв`язку з участю його в розгляді справи в Оболонському районному суді м. Києва по заздалегідь узгодженій даті з усіма учасниками справи саме на 28.10.2020.

Проте, колегією суддів відхиляється заява представника позивача, оскільки ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження зазначених у заяві підстав для відкладення розгляду справи.

Окрім цього, відхиляється колегією суддів і клопотання позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , оскільки в апеляційній скарзі не зазначено підстав для їх допиту в якості свідків та не зазначено про які нові обставини вони можуть повідомити суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що вказані свідки були допитані судом першої інстанції під час розгляду справи в суді першої інстанції. Таким чином, необхідності їх виклику в судове засідання суду апеляційної інстанції для допиту не вбачається.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За положеннями ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено умисні дії чи бездіяльність відповідача, спрямовані на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, не доведено винну поведінку відповідача в ухиленні, тобто, що відповідач усвідомлювала свій обов`язок з надання допомоги померлому, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх законним та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , який постійно проживав в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої увійшли, зокрема, 1/4 частка у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56,8 кв.м. (а.с. 132), а також приватизована земельна ділянка площею 0,0488 га., розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 10), та грошові кошти в розмірі 4 490,85 грн., які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в ГУ по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк» (а.с. 172).

Зі спадкової справи після смерті ОСОБА_5 (а.с. 142-181) вбачається, що останній заповіту не складав.

Заяву на прийняття спадщини подали до нотаріальної контори спадкоємці за законом першої черги:

- 23.01.2015 відповідач ОСОБА_2 (внучка спадкодавця, донька померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 сина спадкодавця - ОСОБА_6 , спадкоємець за правом представлення) (а.с. 143).

- 21.12.2018 позивач ОСОБА_1 (донька померлого, яка постійно проживала із спадкодавцем) відносно нарахованої, але не виплаченої пенсії.

Крім того, в матеріалах спадкової справи наявна нотаріально посвідчена заява дружини померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_7 щодо відмови від спадщини після померлого чоловіка на користь доньки - позивача у справі ОСОБА_1 , яка надійшла до нотаріуса 06.02.2015 р. (а.с. 144).

Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_7 , даних спадкової справи після смерті ОСОБА_5 вбачається, що останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , де також зареєстрована позивач ОСОБА_1 (а.с. 41).

Враховуючи наведене ОСОБА_1 відповідно до ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, вона не заявила про відмову від неї.

Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 жодному із спадкоємців не видавалось, частки спадщини в натурі не виділялись.

Крім того, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 (а.с. 12). Відповідно до матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_7 із заявою на прийняття спадщини звернулись:

- 5.08.2016 позивач ОСОБА_1 (донька, яка постійно проживала із спадкодавцем) (а.с. 110);

- 16.08.2016 відповідач ОСОБА_2 (внучка спадкодавця, донька померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 сина спадкодавця - ОСОБА_7 , спадкоємець за правом представлення) (а.с. 113).

Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 жодному із спадкоємців не видавалось, частки спадщини в натурі не виділені.

Отже, на отримання спадщини після померлого ОСОБА_7 претендують позивач та відповідач.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в розрізі доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.6 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, правило абз. 2 ч.3 ст. 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило ч. 5. ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадщину на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України потрібно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, ухилення від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини.

Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: 1) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 2) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи; 3) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 підтвердили, що за покійним ОСОБА_5 постійно доглядала позивач, яка проживала з ним. Надавала йому медичну, матеріальну допомогу на відміну від відповідача, яка таких дій відносно спадкодавця не вчиняла. Їм було відомо про намір спадкодавця ОСОБА_5 скласти заповіт на ім`я позивача.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано переконливих доказів умисного ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю чи її бездіяльності, спрямованої на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Окрім цього, не надано і доказів перебування спадкодавця у безпорадному станіпотреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів, у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Матеріалами справи не доведено факт перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреби і звернення до відповідача за допомогою та її ухилення від такої допомоги.

Крім того, матеріали справи не містять висновків лікарів стосовно необхідності здійснювати сторонній догляд за хворим та його стан, що унеможливлює (обмежує) пересування хворого.

Слід зазначити ще й про те, що судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи факт проживання позивача разом зі спадкодавцем, сплату членських внесків у садівницькому товаристві «Воїн-2», приготування їжі, прання одягу, забезпечення здійснення гігієнічних процедур, придбання ліків. Однак вказані обставини, як вірно зазначив суд першої інстанції, свідчить про надання позивачем допомоги спадкодавцю, а ніяк не про ухилення відповідача від надання останньому допомоги.

Довід апеляційної скарги про те, що вона сплачувала рахунки за житлово-комунальні послуги, проживаючи разом зі спадкодавцем, не може бути підставою для висновку про наявність умисних дій та бездіяльності відповідача, спрямовані на ухилення від обов`язку забезпечувати підтримку та допомогу спадкодавцю, оскільки позивач разом з померлим була зареєстрована та проживала з ним в одній квартирі.

До того ж відповідно до статті 164 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не має права на спадкування за законом, оскільки за життя спадкодавця не турбувалася про нього, не підтримувала його матеріально, під час хвороби залишила його у безпорадному стані, чим фактично ухилилась від виконання свого обов`язку, як онука, щодо утримання спадкодавця та надання йому допомоги є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції при постановленні рішення повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам і дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді: