АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2020 року

м. Чернівці

справа № 716/2108/19

провадження 822/808/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,

суддів Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар Чубрей І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (далі-ПАТ «Укртелеком»), Чернівецька філія Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі- ЧФ ПАТ «Укртелеком»),

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 липня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я.С.

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у листопаді 2019 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укртелеком», ЧФ ПАТ «Укртелеком» про скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Зазначав, що був прийнятий на посаду електромонтера Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» наказом від 17 серпня 2006 року №56 к.

Наказом Чернівецької філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» від 13 липня 2016 року №143к звільнений з посади кабельника-спаювальника, у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом, на підставі п.3 ст.36 КЗПП України.

Вказував на те, що був прийнятий на військову службу за контрактом 14 липня 2016 року, звільнений 08 жовтня 2018 року. З`явився на роботу у жовтні 2018 року, однак йому повідомили про звільнення з 13 липня 2016 року та вручили трудову книжку.

Вважає звільнення незаконним, таким, що суперечить вимогам ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка передбачає гарантії щодо збереження за ним місця роботи та середньої заробітної плати.

Посилався на те, що пропустив строк звернення до суду з поважних причин.

Просив поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» №143к від 13 липня 2016 року про його звільнення з посади кабельника-спаювальника 5 розряду, поновити його на вказаній посаді з 16 липня 2016 року, стягнути з відповідачів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 липня 2016 року по 08 жовтня 2018 року в сумі 48629 гривень 29 коп. та стягнути за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2018 року по дату ухвалення рішення за виключенням часу поновлення судом його на роботі з 22 липня 2019 року. Також позивач просив стягнути на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000 гривень.

21 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог та подав суду позовну заяву в новій редакції, відповідно до вимог якої просив суд стягнути з відповідачів на його користь середній заробіток за період мобілізації та за час вимушеного прогулу за період з 13 липня 2016 по 22 липня 2019 в сумі 63201,12 гривень, а також просив стягнути на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 липня 2020 року в позові ОСОБА_1 до ЧФ ПАТ «Укртелеком», ПАТ «Укртелеком» про стягнення середнього заробітку за період мобілізації та за час вимушеного прогулу, а також стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач виключив позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про своє звільнення від 13 липня 2016 року №143К, а також виключив вимогу про поновлення його на роботі. Вказаний наказ зберігає свою чинність та є законним, оскільки протилежне не доведено в передбачений законом спосіб.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки за змістом ст.235 КЗпП України, рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається одночасно при винесенні рішення про поновлення на роботі.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не було доведено незаконності в діях відповідачів стосовно позивача ОСОБА_1 , його звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що на підставі рішення Шевченківського районного суду у справі № 727/1212/19 від 22 липня 2019 року, наказом № 89К від 22 липня 2019 року Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» його було поновлено на роботі.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року вказане судове рішення було скасовано, наказ про його поновлення на роботі роботодавцем скасовано не було, він продовжував працювати до 20 листопада 2019 року. Тому в його оновленій позовній заяві не було потреби включати позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу № 143К від 13 липня 2016 року про його звільнення та поновлення на роботі, оскільки відповідач своїм наказом про поновлення його на роботі відновив порушене право на працю, але при цьому йому не було виплачено середній заробіток за період мобілізації та за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги про стягнення середнього заробітку за період мобілізації та за час вимушеного прогулу, а також стягнення моральної шкоди вважає обґрунтованими та законними.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ПАТ «Укртелеком» подало до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 17 серпня 2006 року прийнятий на роботу на посаду електромонтера ЧФ ПАТ «Укртелеком».

Як убачається з копії повідомлення Заставнівського районного військового комісаріату Чернівецької області №969 від 13 липня 2016 року начальника Заставнівського відділення ПАТ «Укртелеком» повідомлено про те, що ОСОБА_1 призивається на військову службу за контрактом з 13 липня 2016 року, де зазначено, що згідно з вимогами ст.119 КЗпПУ забезпечити збереження за ним місця роботи (посади), а також середнього заробітку.

13 липня 2016 року на ім`я директора Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_1 написав заяву про звільнення у зв`язку із вступом на військову службу (контракт) згідно з п.3 ст.36 КЗпПУ.

Відповідно до наказу Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» №143К від 13 липня 2016 року про припинення трудового договору (контракту), позивача ОСОБА_1 звільнено 13 липня 2016 року з посади кабельника-спаювальника 5 розряду у зв`язку із призовом або вступом працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3 ст.36 КЗпПУ). Підставами для звільнення були заява позивача та повідомлення Заставнівського РВК від 13 липня 2016 року №969.

Як вбачається з журналу обліку трудових книжок та вкладників до них, 13 липня 2016 ОСОБА_1 отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом.

17 жовтня 2018 року позивач звернувся із заявою до управління Держпраці у Чернівецькій області про неправомірні дії посадових осіб ЧФ ПАТ «Укртелеком» в частині звільнення його з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпПУ у зв`язку з призовом його на військову службу за контрактом.

20 листопада 2018 року управлінням Держпраці в Чернівецькій області за результатами проведення інспекційного відвідування Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» встановлено, що його звільнення із займаної посади в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ здійснено із порушенням ч.3 ст.119 КЗпПУ.

Ухвалою суду від 13 листопада 2019 позивачу ОСОБА_1 поновлено строк для звернення до суду з даним позовом.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 13 лютого 2020 року подав до суду нову редакцію позовної заяви в зв`язку із зменшенням позовних вимог, в якій просив лише стягнути з відповідачів на його користь середній заробіток за період мобілізації та за час вимушеного прогулу з 13 липня 2016 року по 22 липня 2019 року відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, а також моральну шкоду.

Вимоги про поновлення на роботі та визнання наказу про звільнення незаконним, в новій редакції позовної заяви, позивач не заявляв.

При цьому, як на підставу позову ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці, наказом т.в.о. директора Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» Чайки С.Я. від 22 липня 2019 року №89-к, його було поновлено на посаді кабельника-спаювальника 5 розряду з 13 липня 2016 року, але не було виплачено грошової компенсації за період мобілізації та вимушеного прогулу з 13 липня 2016 року по 22 липня 2019 року. 20 листопада 2019 року його було звільнено з роботи за власним бажанням, що підтверджується наказом директора Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» №181-к.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З набранням законної сили судовим рішенням про поновлення на роботі позивач вправі вимагати виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня, коли він фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати. Якщо роботодавець відмовиться добровільно виконати вимогу працівника, останній має право звернутися з відповідною заявою до комісії по трудових спорах (якщо така створена на підприємстві) або безпосередньо до суду.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Як убачається з матеріалів справи, постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 липня 2019 року скасовано. У позові ОСОБА_1 до Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що у зв`язку із скасуванням преюдиційного рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 липня 2019 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 13 липня 2016 року, відсутні правові підстави для задоволення похідної позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Таким чином, доводи апелянта про те, що після скасування рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 липня 2019 року, відповідач не скасував свого наказу про поновлення його на роботі, тому в новій редакції позовній заяві він не мав потреби заявляти позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу № 143К від 13 липня 2016 року про його звільнення та поновлення на роботі, є безпідставними.

Суд не бере до уваги доводи апелянта про те, що заяву про звільнення з роботи, копію якої надано відповідачем, він не писав, оскільки законність винесення наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі не було предметом розгляду в даній справі.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності та приписів ст. 1167 ЦК України обов`язковими складовими для відшкодування моральної (немайнової) шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність рішення, дії чи бездіяльності її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику відбувається у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагаються від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав, які підлягають обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, відноситься: наявність моральної шкоди; протиправної поведінки особи, що спричиняє шкоду; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою особи; вина. Також для компенсації моральної шкоди працівникові треба довести факт спричинення йому моральної шкоди (що в результаті звільнення ним були втрачені нормальні життєві зв`язки, знадобилося додаткові зусилля для організації життя, йому спричиненні моральні страждання), а також обґрунтувати заявлений в позові розмір компенсації.

Оскільки під час судового розгляду позивачем належним чином не доведено наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності відповідачів стосовно наявності незаконного його звільнення, а отже, й підстав для відшкодування моральної шкоди, як похідної позовної вимоги за такі дії відповідачів, немає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є аналогічними з доводами позовної заяви, які були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується й суд апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 22 жовтня 2020 року.

Головуючий М.І.Кулянда
Судді: І.Б. Перепелюк
І.М. Литвинюк