Справа № 4811/5/20
Провадження № 22ск/811/1/20 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Сеньків Х. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду від 04 лютого 2009 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору у складі судді Зіневича І.А. позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності задоволено.

Визнано дійсним, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» та ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу від 17.11.2008 року нежитлової будівлі загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» на нежитлову будівлю загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» на нежитлову будівлю загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та видати витяг про реєстрацію права власності на таку.

Судові витрати покладено на відповідача.

27 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Львівського апеляційного суду із заявою про скасування рішення третейського суду від 04 лютого 2009 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

У заяві ОСОБА_1 зазначила, що нежитлова будівля загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 примикає до її будівлі та знаходиться на межі з її земельною ділянкою. Таке розміщення будівлі М-1 чинить їй перешкоди у користуванні майном, оскільки вона позбавлена доступу до стіни будівлі, яка прилягає до будівлі М-1, внаслідок чого вона не може здійснювати догляд за своїм будином, робити поточний ремонт, переобладнання реконструкцію тощо. Вважає, що відсутність дозвільної документації, відсутність інформації про матеріали, що використовувались при будівництві будівлі, позначеної на плані літерою М-1, дотримання протипожежних норм, необхідних для його експлуатації, може призвести до негативних наслідків, аварій, пожеж тощо, що у свою чергу порушує її право на вільне і безпечне володіння і користування своїм майном, а також загрожує її життю та здоров`ю. Крім того, зазначила, що третейський суд розглянув спір про визнання права власності на нерухоме майно з перевищенням повноважень, оскільки такі спори віднесені законом до повноважень суду загальної юрисдикції.Вказана правова позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду України у справі №6-22845св10 від 23 лютого 2011 року, Постанові Вищого господарського суду України у справі №13/144 (2010) від 13 квітня 2011 року та інших. Враховуючи наведене, вважає, що дана справа не підвідомча третейському суду, що є підставою для скасування оспорюваного рішення.Крім того, зобов`язання Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» як особи, яка не брала участі у справі, зареєструвати право власності на будівлю М-1, суперечить змісту частини четвертої статті 46 Закону України «Про третейські суди», оскільки рішенням третейського суду може бути зобов`язана виконати певні дії виключно сторона спору. Зі змісту рішення третейського суду вбачається, що між учасниками третейського розгляду не існувало спору, а сторони передали на вирішення третейського суду не спір, а питання юридичного оформлення права власності на нерухоме майно, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у справі № 462/2540/17.

31 січня 2020 року апеляційним судом відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду від 04 лютого 2009 року.

Ухвалою суду від 11 серпня 2020 року до участі в справі в якості третіх осіб залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В засідання Львівського апеляційного суду з`явився представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , який заяву про скасування рішення третейського суду підтримав, рішення третейського суду просив скасувати.

Про призначення справи до розгляду інші учасники справи повідомлялися шляхом направлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення судових повісток-повідомлень на відомі суду і наявні в матеріалах справи адреси, заяв про зміну місця проживання (місцезнаходження) та клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому розгляд справи апеляційним судом проведено за їх відсутності.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість вимог заявника, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про третейські суди» цей Закон регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні, встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Завданням третейського суду, згідно вимог ст. 3 Закону України «Про третейські суди» є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів сторін третейського розгляду шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про третейські суди», третейські суди вирішують спори на підставі Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів та міжнародних договорів України.

Третейський суд відповідно до статті 27 цього Закону, вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи.

Статтею 46 Закону України «Про третейські суди» визначені вимоги до рішення третейського суду. Зокрема, у рішенні третейського суду повинні бути зазначені: висновок про віднесення спору до компетенції третейського суду, обсяг його повноважень за третейською угодою та норми законодавства, якими керувався третейський суд при прийнятті рішення.

Як вбачається зі змісту рішення третейського суду від 04.02.2009 року, 17.11.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» (позивачем) та ОСОБА_2 (відповідачем) було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення - будівлі площею 15,6 кв.м, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач зобов`язувався передати у власність позивачу зазначене майно , а позивач зобов`язуваввся прийняти його і сплатити відповідачу повну вартість нежитлових приміщень протягом 10 днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору. 19.11.2008 року між сторонами було підписано Акт прийому-передачі нерухомого майна, за яким, відповідач передав, а позивач прийняв та сплатив 50 % вартості майна. Відповідно до п.7.4 договору купівлі-продажу, такий підлягав нотаріальному посвідченню в строк до 01.12.2008 року, однак так і не був нотаріально посвідчений, оскільки відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору.

Задовольняючи позовні вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» в повному обсязі, третейський суд, покликаючись на ст. 16,22,328,392 ЦК України виходив з того, що позивач правомірно - на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 17.11.2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» та ОСОБА_2 набув право власності на спірне не рухоме майно - нежитлову будівлю площею 15,6 кв.м, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, з таким висновком суду не можна погодитися з наступних мотивів.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4).

Згідно вимог статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1). Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч. 2). Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу (ч. 3).

Частиною 1 статті 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Задовольняючи позовні вимоги, третейський суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

При цьому, необхідно зазначити , що як вбачається з рішення третейського суду (а.с. 7), позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» були заявлені вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та про визнання права власності на нього.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України (пункт 7 частини 1 цієї статті в редакції, що діяла на момент третейського розгляду і пункт 11 частини 1 цієї статті в чинній редакції)).

У Рішенні Конституційного Суду України N 1-рп/2008 від 10.01.2008 визначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3, є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п`ятою статті 55 Конституції України. Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України). Таким чином, третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Таким чином, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується "судом", "у судовому порядку", "на підставі рішення суду" тощо, слід вважати, що йдеться лише про державні суди. Тому виключно державними судами розглядаються справи, зокрема щодо визнання правочину дійсним або недійсним (відповідно до положень Цивільного кодексу України (зокрема, ч. 2 ст. 218, ч. 3 ст. 215 та інші).

Відповідно до положень ст. 51 Закону України «Про третейські суди рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до компетентного суду сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду.

Скасування компетентним судом рішення третейського суду не позбавляє сторони права повторно звернутися до третейського суду, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до статті 458 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

З урахуванням наведеного суд вважає, що справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду та згідно вимог п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суд» та п. 1 ч. 2 ст. 458 ЦПК України заява ОСОБА_6 про скасування рішення третейського суду підлягає задоволенню, а рішення третейського суду - скасуванню.

Вирішуючи питання щодо строку оскарження заявником ОСОБА_6 рішення третейського суду, суд виходить із наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 454 ЦПК України, заява про скасування рішення третейського суду подається протягом дев`яноста днів особою яка не брала участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про її права та обов`язки, з дня, коли вона дізналася або могла дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Заявник ОСОБА_6 зазначила, що про існування рішення третейського суду вона дізналася з матеріалів інвентаризаційної справи, у якій наявні відомості стосовно того, що вперше право власності на нежитлову будівлю загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» на підставі рішення третейського суду, з чого можна зробити висновок, що зазначений об`єкт нерухомого майна є самочинним будівництвом, споруджений на землях загального користування, що належить Львівській міській раді - проходу, без відповідної дозвільної документації, в такому на даний час знаходиться заклад громадського харчування по продажу їжі швидкого приготування, що передбачає дотримання відповідних протипожежних відстаней між будинками з врахуванням ступеня вогнетривкості будівель, чим порушується її право на безпечну експлуатацію належної їй на праві власності будівлі.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_6 про скасування рішення третейського суду для вирішення конкретного спору у складі судді Зіневича І.А. від 26 липня 2007 року. При цьому суд має на меті виправити судову помилку, а саме - у розгляді непідвідомчого спору третейським судом, що тягне за собою порушення права на розгляд справи судом, встановленим законом, як того визначає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим судом враховано позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 127/15077/14-ц, відповідно до якої, якщо право власності на нерухоме майно набуте на підставі рішення третейського суду, то, крім іншого, суд має надати оцінку обставинам набуття майна і зробити відповідні висновки, чи є це майно таким, що набуте у спосіб, передбачений законом та чи можна його визнавати майном набутим на законних підставах.

Враховуючи, що право власності на нежитлову будівлю загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою АДРЕСА_1 вперше зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» на підставі рішення третейського суду, у інвентаризаційної справи відсутні відомості щодо будь-якої дозвільної документації на його спорудження, таке в силу положень ст.376 ЦПК України має ознаки самочинного будівництва, що виключає визнання на нього права власності в судовому порядку, в т.ч. і повноважним судом.

Керуючись ст.ст. 457, 458, 460 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду від 04 лютого 2009 року - задовольнити.

Рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору у складі судді Зіневича І.А. від 04 лютого 2009 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 від 17.11.2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» та ОСОБА_2 , визнання права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» на нежитлову будівлю загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Облнафтобуд Альянс» на нежитлову будівлю загальною площею 15,5 м2, що позначена на плані літерою М-1 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та видати витяг про реєстрацію права власності скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду за наслідками розгляду заяви, якщо вона не буде оскаржена в апеляційному порядку, набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Повний текст ухвали складено 22 жовтня 2020 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.