Справа № 323/2706/20
Провадження № 2-о/323/80/20
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

26.10.2020 року м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області в складі: головуючої судді Плечищевої О.В., при секретарі Закладній А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою

заявника: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ),

представник заявника - адвокат Бєлоусов Сергій Геннадійович (адреса для листування: АДРЕСА_2 )

заінтересована особа: Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м.Харків) (вул.Театральна,5, м.Костянтинівка, Донецька область, 85114),

про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про смерть.

Заяву обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території в с.Кленівка Амвросіївського району Донецької області помер його батько- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №10, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги Амвросіївського району.

18 травня 2020 року Кленівською сільською адміністрацією Амвросіївського району Донецької народної Республіки заявнику було видане свідоцтво про смерть батька ОСОБА_2 , серії НОМЕР_2 .

З вищевказаними документами заявник звернувся до Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м.Харків). 14 вересня 2020 року заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті його батька у зв`язку з тим, що свідоцтво про смерть видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та даний актовий запис відсутній в Державному реєстрі актів цивільного стану.

Тому заявник звертається до суду з даною заявою, щоб на підставі прийнятого рішення отримати чинне свідоцтво про смерть свого батька.

Заявник ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бєлоусов С.Г. в судове засідання не з`явилися, згідно вимог заяви, прохають розгляд справи здійснювати без їх участі, заяву задовольнити.

Представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явився.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Абзацом 2 ч.1 ст.317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Так, законодавством України визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть, відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та інших актів законодавства.

Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до п.1 глави 5 Розділу 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: - лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 р. №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024; - фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 р. №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024; -лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; - рішення суду про оголошення особи померлою; - рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час, та інші.

Згідно наказу Міністерства юстиції України № 1847/5 від 05.11.2014 року «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції», було тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Донецької області (Амвросіївського, Новоазовського, Старобешівського, Тельманівського, Шахтарського, Ясинуватського районів, міст Горлівка, Докучаєвськ, Донецьк, Жданівка, Кіровське, Макіївка, Єнакієве, Сніжне, Харцизьк, Ясинувата, Торез, Шахтарськ, Дебальцеве). Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідним батьком заявника, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії виданого НОМЕР_2 .

Зазначений факт смерті батька заявника також стверджується лікарським свідоцтвом про смерть №10, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги в Амвросіївському районі.

З вищевказаними документами заявник звернувся до Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м.Харків). 14 вересня 2020 року заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті його батька у зв`язку з тим, що свідоцтво про смерть видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та даний актовий запис відсутній в Державному реєстрі актів цивільного стану.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) Європейський суд з прав людини обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому Європейський суд з прав людини констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

За таких обставин, аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 293, 294, 315, 317, 319 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м.Харків) (вул.Театральна,5, м.Костянтинівка, Донецька область, 85114), про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця села Осикове, Старобешівського району, Донецької області, громадянина України, помер в с.Кленівка, Амвросіївського району, Донецької області, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 88 років.

Зобов`язати Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м.Харків) внести запис до Державного реєстру актів цивільного стану про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця села Осикове, Старобешівського району, Донецької області, помер в с.Кленівка, Амвросіївського району, Донецької області, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 88 років та видати свідоцтво про смерть встановленого зразку.

Допустити негайне виконання рішення.

Копію рішення негайно направити до Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного МУ Міністерства юстиції (м.Харків) для державної реєстрації смерті ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Плечищева О.В.