ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 685/606/19
Провадження № 22-ц/4820/471/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 685/606/19 за апеляційною скаргою комунального підприємства «Теофіпольське виробниче управління житлово-комунального господарства Теофіпольської селищної ради» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 13 грудня 2019 року (суддя Бурлак Г.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Теофіпольське виробниче управління житлово-комунального господарства Теофіпольської селищної ради» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що з 03 серпня 2010 року працював на посаді сторожа в КП «Теофіпольське виробниче управління ЖКГ Теофіпольської селищної ради», проте 07 березня 2019 року був звільнений на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штату. ОСОБА_1 не погоджується із звільненням і вважає його незаконним, оскільки йому не було запропоновано іншої роботи та не було згоди профспілкової організації на його звільнення. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просив суд поновити його на роботі в КП «Теофіпольське виробниче управління житлово-комунального господарства Теофіпольської селищної ради» на посаді сторожа та стягнути з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 березня 2019 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 13 грудня 2019 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді сторожа КП «Теофіпольське виробниче управління ЖКГ Теофіпольської селищної ради». Стягнуто з КП «Теофіпольське виробниче управління ЖКГ Теофіпольської селищної ради» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 47137, 95 грн. з врахуванням податків та інших обов`язкових платежів, в тому числі за один місяць негайно. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, КП «Теофіпольське виробниче управління ЖКГ Теофіпольської селищної ради» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що нормами КЗпП не встановлена форма, у якій власник або уповноважений ним орган повинен запропонувати працівникові іншу роботу. Крім того, ОСОБА_1 при ознайомленні з наказом про звільнення, в усній формі було запропоновано перевестись на вільну посаду столяра, однак позивач відмовився. На думку апелянта, суд першої інстанції дав невірну оцінку наказу КП «Теофіпольське виробниче управління ЖКГ Теофіпольської селищної ради» №2 від 04 січня 2019 року та показам свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також не правильно витлумачив ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про те, що при звільненні ОСОБА_1 у зв`язку із скорочення його посади йому не було запропоновано іншу роботу. Апелянт вказує, що законом не передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу звертатись із обґрунтованим письмовим поданням про розірвання трудового договору працівником до профспілкового представника, разом з тим, наказ про скорочення штату працівників був погоджений головою профкому ОСОБА_5 та жодних заперечень проти звільнення ОСОБА_1 від нього не надійшло. Крім того, як вважає апелянт, суд першої інстанції помилково визнав причини пропуску строку для звернення до суду поважними. Зважаючи на викладене, КП «Теофіпольське виробниче управління ЖКГ Теофіпольської селищної ради» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач вказує, що суд першої інстанції правильно та об`єктивно оцінив усі докази по справі в сукупності та покази свідків і прийшов до правильного висновку про задоволення позову, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивачу при наявності на підприємстві посади столяра письмово була запропонована така посада і, що ОСОБА_1 від неї відмовився. Крім того, позивач вважає, що ним було пропущено строк для звернення до суду із поважних причин, а тому суд першої інстанції правомірно поновив його через достатні підстави.

Представники апелянта ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник позивача ОСОБА_8 проти апеляційної скарги заперечив, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 03 серпня 2010 року був прийнятий на роботу в КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» на посаду сторожа, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с.7-9).

Наказом КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» №35 від 04 грудня 2018 року «Про скорочення штату працівників» закріплено погодження з профспілковим комітетом скорочення посад сторожів; відповідно до чинного законодавства України не пізніше ніж за два місяці попередити працівників ВУЖКГ про їх вивільнення, переведення за їх згодою на інші вакантні посади; у разі відмови від переведення або браку вільних посад, підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнити за ч.1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення працівників провести відповідно до вимог діючого законодавства, з дотриманням відповідних пільг та компенсації (а.с. 58, 58 зворот).

04 січня 2019 року начальником КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» видано наказ №2 «Про скорочення штату працівників», яким передбачено внести зміни до штатного розкладу Теофіпольського ВУЖКГ з 06 березня 2019 року, скоротивши дві штатні одиниці сторожів та попередити працівників ВУЖКГ про їх вивільнення не пізніше чим за два місяці, переведення за їх згодою на інші посади і, у разі відмови від переведення і браку вільних посад, підготувати документи для скорочення працівників та звільнення їх за ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.10, 10 зворот).

Наказом КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» №12 від 07 березня 2019 року ОСОБА_1 звільнений з посади сторожа у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.11 зворот) і розмір його середньомісячної зарплати становив 5237,55 грн. (за січень-лютий 2019 р.) (а.с.37).

Відповідно до штатного розпису КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» з датою ведення 06 березня 2019 року, затверджено штат у кількості 46 чол. Посада сторожа відсутня (а.с.47)

Відповідно до Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи від 04 квітня 2019 року №ХМ/223519/АВ встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 не було дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України та ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України (а.с. 106-109).

Задовольняючи позовні вимоги і поновляючи ОСОБА_1 на посаді сторожа КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» та стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 47137,95 грн., суд першої інстанції виходив із порушення працедавцем при проведенні звільнення ОСОБА_1 положень ст. 40 та ст. 43 КЗпП України, а саме не доведено пропонування позивачу наявної на час його звільнення вакантної посади столяра, і що він від неї відмовився, і, що звільнення було проведено за згодою профспілкового комітету.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Так, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В силу положень ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абзацах 1 і 4 пункту 19 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В ч. 2 ст. 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що при звільненні ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням його посади не було запропоновано іншої роботи, є в порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України недоведеними.

Так, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи та їх представниками докази, а саме: наказ КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» №35 від 04 грудня 2018 року «Про скорочення штату працівників»; наказ КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» №2 від 04 січня 2019 року; наказ КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» №12 від 07 березня 2019 року; Акт інспекційного відвідування (невиїздного інспектування) юридичної особи від 04 квітня 2019 року №ХМ/223519/АВ, покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недотримання працедавцем норм трудового законодавства при проведенні звільнення ОСОБА_1 , оскільки відсутні докази про те, що з часу попередження про звільнення та до часу самого звільнення відповідачем пропонувалася працівникові інша робота на тому самому підприємстві: пропонувались наявні вакантні посади.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання апелянта на те, що районний суд невірно оцінив наказ КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» №2 від 04.01.2019 року та покази зазначених свідків, оскільки свідки підтвердили факт пропонування ОСОБА_1 перед звільненням вакантної посади столяра, однак останній відмовився суперечить поясненням позивача про те, що у зв`язку із звільненням йому, як в письмовому вигляді так і усно не пропонувалася інша робота та Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи від 04 квітня 2019 року №ХМ/223519/АВ. І ці доводи фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до Положення про порядок вивільнення, працевлаштування робітників і службовців та надання їм пільг і компенсацій, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 2 березня 1988 року № 113/6-64, якщо працівник відмовляється ознайомитися з наказом під розписку або працювати на запропонованих вільних посадах, складається акт за підписом від трьох і більше осіб, в якому зазначаються всі обставини відмови працівника, а також те, що працівникові роз`яснено наслідки пункту 1 статті 40, статті 492 КЗпП.

Оцінивши зібрані у справі усі докази в цілому, так і кожний окремо, а саме акт від 04.01.2019 року про пропонування ОСОБА_1 вільної посади столяра та відмову позивача від зазначеної посади і покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що зазначений акт від 04.01.2019 року слід оцінювати критично, адже свідки не підтвердили факт його складання.

З огляду на вищенаведене, районний суд прийшов до вірного висновку не надання відповідачем належних, достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 пропонувалися вакансії, які були на день попередження про звільнення позивача, а також вакансії, які відкривалися протягом двохмісячного строку аж до фактичного звільнення

ОСОБА_1 , врахувавши вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що порушення зазначеного порядку пропонування працівнику іншої роботи є достатньою підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі в судовому порядку.

Аргументи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 43 КЗпП України, внаслідок чого суд прийшов до хибного висновку про те, що ОСОБА_1 було звільнено без попередньої згоди профспілкового комітету, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, відповідно до вимог ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

За приписами п. 10 ст. 247 КЗпП України, статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на час його звільнення 07.03.2019 року був членом первинної профспілкової організації Теофіпольського ВУЖКГ і ця обставина визнається учасниками справи, однак питання про надання згоди на його звільнення на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України на засіданні профспілкової організації 05.04.2019 року не розглядалося. Зазначена обставина підтверджується матеріалами справи та показами свідка ОСОБА_5 .

Посилання апелянта на те, що оскільки на підприємстві на час звільнення позивача діяв профспілковий представник, а законом не передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу звернутися із обґрунтованим письмовим поданням про розірвання трудового договору з працівником до профспілкового представника є безпідставними і суперечливими.

Адже згідно позиції відповідача в суді першої інстанції в Теофіпольському ВУЖКГ діє профспілкова організація, що підтверджується довідкою вих. №72 від 14 червня 2019 року (а.с. 39) і ухвалою Теофіпольського районного суду від 08.07.2019 року зупинено провадження у справі та постановлено запитати профспілковий орган КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради» про згоду на звільнення ОСОБА_1 за ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.52) та на виконання цієї ухвали начальником Теофіпольського ВУЖКГ на адресу суду направлено копію подання Теофіпольського ВУЖКГ про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за ч.1 ст. 40 КЗпП України і витяг з протоколу №1 від 05.04.2019 року засідання профкому Теофіпольського ВУЖКГ (а.с. 57-61).

Однак, суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності прийшов до вірного висновку, що питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на засіданні профкому 05.04.2019 року не розглядалося. Разом з тим, відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що якщо звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає справу по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що судом першої інстанції постановлено оскаржуване судове рішення без з`ясування думки профспілкової організації КП «Теофіпольське ВУЖКГ Теофіпольської селищної ради», тому на виконання ухвали Хмельницького апеляційного суду від 22 липня 2020 року відповідачем надано протокол засідання профспілкового комітету Теофіпольського ВУЖКГ від 31 липня 2020 року, за результатами проведення якого профспілкова організація постановила надати згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що мало місце 07.03.2019 року (а.с.210).

Однак зазначене рішення профспілкової організації апеляційним судом відхиляється, як не обґрунтоване, оскільки звільнення позивача було проведено із порушенням положень ст. 49-2 КЗпП України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що неотримання згоди профспілкового органу на час звільнення ОСОБА_1 не може вважатись безумовною та самостійною підставою для поновлення позивача на займаній посаді.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 759/1366/16 (провадження № 61-6447св18).

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом також не заслуговують на увагу оскільки позивач при подачі позовної заяви навів причини пропуску ним строку при подачі позову, які і були визнані судом першої інстанції поважними.

Так, відповідно до статей 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску строку з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Виходячи з аналізу цієї статті, в ній не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин.

Під поважними причинами пропуску строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

Враховуючи незначний термін пропуску строку звернення до суду (наказ про звільнення ОСОБА_1 від 07.03.2019 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16.04.2019 року), а також те, що позивач 12.03.2019 року звертався до Управління Держпраці у Хмельницькій області, а 03.04.2019 року - до Старокостянтинівського місцевого центру з надання правової допомоги, так як бажав скористатися своїм правом на безоплатну вторинну правничу допомогу, що об`єктивно створювало труднощі для своєчасного звернення ОСОБА_1 до суду за захистом свого порушеного права, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про визнання поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору та наявності підстав для його поновлення.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Теофіпольське виробниче управління житлово-комунального господарства Теофіпольської селищної ради» залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 13 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 15 жовтня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай