Справа № 307/712/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/712/19 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» і ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 16 вересня 2019 року, повний текст якого складено 26 вересня 2019 року, головуючий суддя Бобрушко В.І., -

встановив:

ОСОБА_1 06.03.2019 звернувся до суду із зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (зараз - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (АТ «Альфа-Банк»)) і ОСОБА_3 .

Ухвалою Тячівського районного суду від 11.06.2019, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі в справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Позов мотивувався таким.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача ОСОБА_4 , після смерті якої позивач прийняв спадщину і набув відповідних майнових прав, у тому числі, право на звернення до суду з приводу спадкового майна.

Після смерті дружини позивач дізнався, що 22.12.2007 між нею та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком був укладений договір іпотеки, яким забезпечувалися вимоги іпотекодержателя, що випливають із кредитного договору від 10.12.2007 № 340/2007, укладеного цим банком із позичальником ОСОБА_3 , за яким, своєю чергою, позичальник зобов`язався повернути банку до 09.12.2022 кредит у сумі 35000,00 дол. США. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 .

Правонаступником Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку у зазначених зобов`язаннях є АТ «Альфа-Банк» на підставі договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 та договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012. Про ці договори відступлення прав позивач довідався після прийняття спадщини, ці договори ніколи не надавалися ані іпотекодавцю, ані позичальнику.

Належний опис предмета іпотеки є істотною умовою договору іпотеки, а в разі відсутності в договорі однієї з його істотних умов договір може бути визнаний недійсним (ст. 18 ч. 1 п. 3, ч. 2 Закону України «Про іпотеку», ст. 203 ч. 1, ст. 215 ЦК України).

Позивач вважає, що у віці 68 років його покійна дружина укладаючи договір іпотеки не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки за весь період з моменту укладення договору і до часу смерті ніколи не казала позивачу про цей договір. Крім того, ОСОБА_4 страждала різними захворюваннями, зокрема, мала кардіосклероз атеросклеротичний та гіпертонічну хворобу ІІ ступеня. Її постійно турбували періодичні головні болі, дратівливість, головокружіння, погіршення пам`яті, інтелекту, фізична слабкість та зниження працездатності.

При укладенні іпотечного договору ОСОБА_4 припустилася помилки щодо обставин, які мають істотне значення для справи, а саме, щодо наслідків правочину, оскільки не усвідомлювала значення своїх дій через похилий вік. У силу свого віку та стану здоров`я вона не розуміла та не усвідомлювала який саме документ вона підписувала та помилялася щодо його суті та наслідків.

Тобто, волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі (ст. 203 ч. 3 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ст. 229 ч. 1 ЦК України).

Крім того, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ст. 225 ч. 1 ЦК України). Правила ст. 225 ЦК України поширюються і на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Договори про відступлення прав від 17.12.2012 є похідними від договору іпотеки від 22.12.2007.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсними: договір іпотеки, укладений між Акціонерним промислово-інвестиційним банком і ОСОБА_4 12.12.2007 щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 за кредитним договором № 340/2007 від 10.12.2007; договір про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 щодо відступлення права вимоги та прав за договорами забезпечення, укладених між ПАТ «АКПІБ» (правонаступником ЗАТ «АКПІБ») та ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Тячівського районного суду від 16.09.2019 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, оскільки відповідні правочини були вчинені на основі вільного волевиявлення та з урахуванням право- і дієздатності осіб на момент їх вчинення і протилежне в справі не було доведено позивачем.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Крім того, зазначає, що суд неправильно оцінив надані позивачем докази, якими доводиться обґрунтованість позову, і дійшов помилкового висновку про те, що правочини були вчинені за вільного волевиявлення ОСОБА_4 .

Так, у договорі іпотеки відсутнє застереження про те, що ОСОБА_4 прочитала цей договір особисто чи договір був їй прочитаний іншою особою, а договір є складним для сприйняття. Позивач переконаний, що його покійна дружина підписала договір не ознайомлюючись із ним і лише тому, що відповідачі наполягали на необхідності вчинення правочину в інтересах сина.

Позивач вважає, що є всі належні і допустимі докази для задоволення позову, а саме: його пояснення, договір іпотеки з відсутніми застереженнями, неспростовні відомості про похилий вік та стан здоров`я ОСОБА_4 , потреба у зв`язку з цим у сторонньому догляді та допомозі, неправильне сприйняття іпотекодавцем фактичних обставин правочину та необізнаність щодо суті правочину, тобто, наявність на час вчинення правочину обставин, які вказують на помилку, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_4 і що має істотне значення.

Це вказує на відсутність згоди між сторонами за всіма істотними умовами договору іпотеки, а тому не можна вважати правочин таким, що відповідає вимогам ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1 ЦК України, оскільки сторони не могли в силу вищезазначених причин дійти згоди за всіма істотними умовами договору іпотеки, яких ОСОБА_4 на час вчинення правочину не розуміла, не усвідомлювала, бо не знайомилась із ними.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, з яких ОСОБА_1 вважається належно повідомленим про час і місце розгляду справи в порядку ст. 130 ч.ч. 5, 9 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та з наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо дійсності правочинів у редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 5, 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред`явлення вимог (право на позов), обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються.

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором, а також за відповідних умов з вимогами, задоволення яких виходячи з обставин справи може забезпечити ефективний захист права (інтересу), при цьому, такий визначений судом інший ефективний спосіб захисту права не повинен суперечити закону.

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що 12.12.2007 Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ЗАТ «Промінвестбанк») і ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш за реєстровим № 10560, на забезпечення виконання ОСОБА_3 його зобов`язань перед ЗАТ «Промінвестбанк» як позичальника за кредитним договором від 10.12.2007 № 340/2007 із повернення до 09.12.2022 кредиту в сумі 35000,00 дол. США та сплати інших платежів (а.с. 8-11).

Іпотекодавець ОСОБА_4 підписала договір особисто, без будь-яких застережень чи зауважень щодо його змісту, у справі немає жодних даних і доказів про нерозуміння чи неправильне розуміння іпотекодавцем правової природи, мети, правових наслідків договору та його змісту. Особа іпотекодавця та його дієздатність були встановлені нотаріусом без будь-яких застережень. Законом не передбачено обов`язкового внесення до посвідченого нотаріально договору запису (застереження) про прочитання його особою, яка уклала договір, хоча за бажанням сторін правочину можливість такого запису в договорі й не виключається. Відповідна процедура виконується, а запис - вноситься в разі наявності в особи фізичних вад, які перешкоджають їй ознайомитися з текстом правочину, тоді як особа, яка особисто може прочитати текст, робить це самостійно (п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін`юсту України від 03.03.2004 № 20/5 (реєстрація в Мін`юсті України від 03ю03.2004 за № 283/8882)).

ОСОБА_4 передала в іпотеку за вказаним договором квартиру АДРЕСА_1 , яка їй належала на підставі договору дарування від 01.12.2003, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш за реєстровим № 8639 (а.с. 60-61).

На підставі договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ «Промінвестбанк») відступило Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» право вимоги з ОСОБА_3 боргу за кредитним договором від 10.12.2007 № 340/2007, а на підставі договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. за реєстровим № 1421, відступило свої права іпотекодержателя за договором іпотеки від 12.12.2007, укладеним із ОСОБА_4 (а.с. 213-228).

Рішенням Тячівського районного суду від 17.08.2016 у справі № 307/2835/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу, що набрало законної сили 06.09.2016, стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10.12.2007 № 340/2007 у сумі 383711,21 грн, а також 3654,00 грн судових витрат (а.с. 185-187).

29.01.2018 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловськиий В.А. вчинив за реєстровим № 1165 виконавчий напис, яким у рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором від 10.12.2007 № 340/2007 у сумі 22548,00 дол. США запропонував звернути стягнення на належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 12.12.2007 (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 12).

З матеріалів справи випливає та підтверджується даними спадкової справи № 58/2018, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли: її чоловік, який пережив, ОСОБА_1 ; сини ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (а.с. 13, 14, 59, 82).

Позивач ОСОБА_1 більш ніж через одинадцять років після укладення договору іпотеки, майже через три роки після стягнення рішенням суду боргу за кредитним договором і більш ніж через рік після вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки пред`явив вимогу про визнання недійсним договору іпотеки поєднавши одночасно в своїй заяві такі підстави для задоволення цієї вимоги:

обізнаність із фактом укладання договору лише після смерті дружини;

неусвідомлення ОСОБА_4 через вік та стан здоров`я значення своїх дій під час укладання договору (ст. 225 ЦК України);

укладення ОСОБА_4 договору під впливом помилки щодо наслідків правочину (ст. 229 ЦК України);

відтак - невідповідність у момент вчинення правочину волевиявлення ОСОБА_4 її внутрішній волі (ст. 203 ч. 3 ЦК України).

Тим часом, одночасне поєднання для визнання правочину недійсним підстав, що випливають із положень ст. 225 і с. 229 ЦК України не ґрунтується на законі. Так, наявність підстави, передбаченої ст. 225 ч. 1 ЦК України, означає, що в момент вчинення правочину дієздатна особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тоді як підстава, передбачена ст. 229 ч. 1 ЦК України, передбачає вчинення правочину особою, яка цілком усвідомлює свої дії та керує ними, однак, в силу певних причин помиляється щодо істотних у відповідних правовідносинах обставин, внаслідок чого її волевиявлення не є вільним. В обох випадках, у разі доведення і встановлення відповідних обставин, волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі (ст. 203 ч. 3 ЦК України), однак, ці різні вади волі: неусвідомлення дієздатною особою в момент вчинення правочину значення своїх дій та/або неможливість керувати ними, з одного боку, і усвідомлене вчинення особою правочину, яка при цьому помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, з іншого боку - є взаємовиключними. У першому випадку особа вчиняє правочин по суті взагалі не проявляючи своєї усвідомленої волі та поза нею, в іншому - вчиняє добровільно, маючи на меті конкретний результат, проте, помиляючись щодо відповідних обставин.

Позивач не визначився по суті з підставами позову та з правовими нормами, що регулюють спірні правовідносини, належно не вмотивував та не обґрунтував позов. Кожну з підстав недійсності правочину, обставин, на які посилався позивач: неусвідомлення ОСОБА_4 в момент вчинення правочину значення своїх дій та/або неможливість керувати ними; помилку ОСОБА_4 щодо конкретних обставин при вчиненні правочину, слід належним чином доводити. Доказами є, зокрема, документи, а щодо стану здоров`я, психічного стану особи, впливу відповідних факторів на її дієздатність у певний момент тощо - висновок експерта (ст.ст. 76, 95, 102, 105 ЦПК України). Твердження позивача про необізнаність понад одинадцять років із фактом передачі його дружиною в іпотеку квартири для забезпечення зобов`язань їх сина за кредитним договором на суму 35000,00 дол. США, щодо стягнення боргу за яким прийняті відповідні рішення, за обставинами справи не можна визнати обґрунтованими. Такі міркування позивача не узгоджуються з обставинами справи та з характером родинних стосунків.

Діючи у спірних відносинах та реалізуючи свої процесуальні права і обов`язки на власний ризик і розсуд, позивач ОСОБА_1 не виконав вимог цивільного процесуального закону щодо доказування своїх вимог, відповідні підстави і обставини позову не довів, а його правова позиція в справі є суперечливою та ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для застосування положень ст. 215 ч. 1, ст. 216 ЦК України, для задоволення необґрунтованого, суперечливого і бездоказового позову, для визнання недійсним договору іпотеки від 12.12.2007, правомірність якого презюмується (ст. 204 ЦК України), а відтак, і для визнання недійсними інших договорів, про що просив позивач.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог закону, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тячівського районного суду від 16 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 21 жовтня 2020 року.

Судді