Провадження № 2/679/341/2020
Справа № 679/1219/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:

судді Гавриленко О.М.,

секретар судового засіданні Василюк Л.С.,

номер справи 679/1219/18,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нетішин за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

представника позивача Побережної О.Г. ,

представника відповідача Огойка А.А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач 22 травня 2014 року отримала кредит у розмірі 3700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідач ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку» складає між нею та позивачем договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 01 липня 2018 року загальна сума заборгованості по кредиту становить 18433 гривні 40 копійок, яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь та судові витрати по справі в розмірі 1762 гривні.

18 червня 2020 року відповідач подала до суду заяву про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та заяву про перегляд заочного рішення.

31 липня 2020 року позивач подав до суду відзив на заяву відповідача про перегляд заочного рішення в якому просив відмовити у задоволенні такої у зв`язку з відсутністю матеріальних та процесуальних підстав для її задоволення.

15 вересня 2020 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги позивача є необґрунтовані та у їх задоволенні слід відмовити оскільки копія анкети-заяви від 22 травня 2014 року про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання нею банківських послуг, крім особистих даних та її підпису. Позивачем не надано доказів на підтвердження видачі їй кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій є неможливим. Доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами. Надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не є безспірними доказами існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. Розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані позивачему позовній заяві.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці: витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» вона розуміла, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк». За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані їй «Умови та правила банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, їх розмір та відсутність домовленості про сплату неустойки, надані банком витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із нею кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

На підставі наведено відповідач у відзиві на позовну заяву просила відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову повністю.

21 жовтня 2020 року в судовому засіданні представником відповідача подано клопотання про долучення доказів та документи на підтвердження судових витрат відповідача.

Будь-які інші заяви та клопотання учасниками справи до суду не подавались.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 червня 2020 року поновлено відповідачу строк звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення, прийнято заяву відповідача про перегляд заочного рішення та призначено судове засідання.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 21 серпня 2020 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 грудня 2018 року скасовано та призначено справу до розгляду за справилами спрощеного позовного провадження.

Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково остання вказала, що з наданих позивачем доказів убачається, що відповідач користувалась послугами банку, зокрема кредитними коштами, які їй надавались у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а саме знімала кошти та розраховувалась безготівково за допомоги картки у магазині. Також представник вказала, що підтвердженням того, що відповідач користувалась кредитною карткою є те, що в день оформлення (перевипуску) банківської кредитної картки 22 травня 2014 року вона знімала кредитні кошти. Підтвердженням того, що відповідач отримала саме кредитну картку є фото відповідача на якому вона сфотографована з такою карткою в руках та анкета - заява від 22 травня 2014 року. Саме цього числа відповідач звернулась до позивача для перевипуску банківської картки і їй було надано кредитну картку, про умови користування якою їй було достеменно відомо. Щодо стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача, то представник позивача не бажала висловити свою думку.

На підставі наведеного та з підстав зазначених у позовній заяві представник позивача просила позов задовольнити повністю.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, заперечила обставини зазначені позивачем у позовній, якими останній обґрунтовує свої позовні вимоги. При цьому пояснила, що дійсно 22 травня 2014 року заповнювала анкету-заяву у банку, заповнювала таку з метою отримання картки для отримання послуг банку по її депозитному банківському рахунку, а не кредитного карткового рахунку. Необхідність в перевипуску такої картки пояснила тим, що на той час в неї важко хворіла дитина і її власних коштів на боротьбу з хворобою не вистачало, а тому вона ще раніше відкрила банківський рахунок, щоб розмістити оголошення в мережі Інтернет з зверненням до людей про матеріальну допомогу їй у боротьбі з хворобою дитини де вказала номер банківської картки. На банківський рахунок за номером тієї картки їй перераховували кошти, якими вона розпоряджалась в тих цілях на які вони були перераховані. Згодом термін дії картки закінчився і вона звернулась до позивача про перевипуск картки, щоб мати можливість вподальшому користватися коштами, які в неї були на рахунку. ОСОБА_1 зауважила, що 22 травня 2014 року вона оформляла нову картку, але по тому ж банківському рахунку на якому були кошти, що пояснює те, що 22 травня 2014 року вона знімала кошти за допомогою перевипущеної картки, проте власні, а не кредитні кошти, як це зазначає представник банку.

На підставі наведено ОСОБА_1 просила у позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Представник відповідача заперечив позовні вимоги позивача з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково звернув увагу на те, що усі надані позивачем до суду документи, як докази на підтвердження обставин зазначених у позовній заяві є недопустимими, оскільки не містять усіх реквізитив, які має містити документ відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року. Зокрема виписка по руху коштів по банківському рахунку ОСОБА_1 надана позивачем не містить інформації про те, ким вона складена та відповідно не містить підпису означеної особи, яка відповідальна за її складення, тому такий доказ є недопустимий і не може братися судом до уваги. Також представник вказав, що позивачем не доведено того, що перевипускаючи картку для ОСОБА_1 остання була проінформована, що перевипущена картка є кредитною і те, що на картковий рахунок встановлений кредитний ліміт.

На підставі наведено представник просив у позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовити та стягнути з позивача судові витрати відповідача по даній справі на користь останньої.

Суд, заслухавши учасників справи, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що у позові слід відмовити зважаючи на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві ОСОБА_1 від 22 травня 2014 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) та комісії за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 травня 2014 року, посилався на витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в «Умови та правила споживчого кредитування». До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПприватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (22 травня 2014 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (вересень 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з «Умов і правил надання банківських послуг» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з «Умов та правил надання банківських» послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Надана банком довідка про зміну умов кредитування з використанням кредитки також відповідачем не підписана.

Надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд вважає, що витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 травня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача з їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 22 травня 2014 року, оскільки витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву, та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати зі сплати процентів за користування кредитним коштами, пені, комісії та штрафів в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту в обумовленому позивачем розмірі.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

З урахуванням наведеного, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача: 4116 грн. 45 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 8162 грн. 62 коп. - пеня, та штрафи - 500 грн. (фіксована частина), 853 грн. 97 коп. (процентна складова) відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту, суд виходить з наступного.

У заяві-анкеті від 22 травня 2014 року, на яку посилається банк, обґрунтовуючи наявність кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , відсутній розмір кредитного ліміту, виданий останній.

На підтвердження укладення договору кредиту позивач надав заяву-анкету від 22 травня 2014 року, в якій не зазначена сума, яка надавалась у кредит, надав розрахунок заборгованості, який складений банком, та на підтвердження отримання кредиту посилався на зазначені Умови.

Відповідач отримання нею суми кредитного ліміту, обумовленої у позові, заперечує. Належні та допустимі докази перевипущення кредитної картки з відповідним кредитним лімітом у матеріалах справи відсутні. Аргументи представника позивача з приводу того, що докази перевипущення картки з відповідним кредитним лімітом є фото відповідача на якому вона сфотографована з карткою в руках, анкета - заява від 22 травня 2014 року та виписка по картці не заслуговують на увагу, оскільки на фото (арк. спр. 117) відсутня інформація про номер картки, час коли таке фото було зроблено, а означена анкета - заява (арк. спр.9) взагалі не містить відомостей про тип картки і розмір кредитного ліміту.

Не вбачається також наданої позивачем виписки по картці, що відповідачу був встановлений кредитний ліміт (арк. спр.86-116).

Надаючи оцінку довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , яку позивач посилається обґрунтовуючи те, що відповідач була обізнана про встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, то суд дійшов висновку, що така не доводить обізнаність останньої про встановлення чи зміну кредитного ліміту оскільки не містить підпису ОСОБА_1 (арк. спр.118). При цьому номер карткового рахунку в означеній довідці зазначений НОМЕР_1 , старт його датований 10 грудня 2010 року і дана довідка не містить інформації щодо перевипуску картки з новим картковим рахунком та встановлення кредитного ліміту на такий.

Оцінюючи довідку АТ КБ «ПриватБанк» №30.1.0.0/2-20180906/1503 від 06 липня 2020 року, яка містить інформацію щодо отримання ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 22 травня 2014 року за №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 зі стороком дії перевипущеної картки до останнього дня серпня 2017 року, то така є недопустимим доказом, оскільки не містить підпису представника банку та не є електронним доказом в розумінні ст. 95 ЦПК України (арк спр.85). При цьому, така довідки теж не містить інформації щодо обізнаності ОСОБА_1 про встановлення чи зміну кредитного ліміту на картку.

Не заслуговують на увагу твердження представника позивача з приводу того, що підтвердженням того, що відповідач користувалась кредитною карткою є те, що в день оформлення (перевипуску) банківської кредитної картки 22 травня 2014 року вона знімала кредитні кошти, оскільки такі спростовуються аргументами відповідача з даного приводу, грунтуються лише на припущеннях представника позивача та не доводяться будь-якими доказами в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Надаючи оцінку наданих в судовому засіданні представником відповідача витяг з сайту, копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , копії посвідчення про призначення державної соціальної допомоги, копії консультативного висновку №404 від 03 червня 2019 року, копію медичного висновку №30 від 10 липня 2009 року, копії довідки Державної установи «Національний інститут хірургії та транспланталогії імені О.О. Шалімова» від 10 червня 2013 року, то такі на переконання суду є неналежними доказами, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, що отримана відповідачем перевипущена картка є кредитною карткою з обумовленим кредитним лімітом у розмірі зазначеному у позові, що є його процесуальним обов`язком, то відсутні правові підстави для покладання на відповідача обов`язку сплатити на користь банку тіло кредиту у розмірі 4800 грн. 36 коп.

Вирішуючи питання судових витрат суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом установлено, що 22 травня 2020 року ОСОБА_1 уклала з адвокатом Огойком А.А. договір про надання правової (правничої) допомоги.

Предметом зазначеного вище договору є правова допомога (професійна правнича допомога), а також здійснення представницьких повноважень, захисту права і законних інтересів клієнта в обсязі та на умовах, встановлених договором та за домовленістю сторін.

Відповідно до даних квитанцій до прибуткового касового ордеру №1 від 22 травня 2020 року та №1 від 19 жовтня 2020 року, які містять дані про отримання адвокатом Огойком А.А. від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі по 2995 грн. 35 коп., відповідач виконала своє зобов`язання за договором та сплатила суму гонорару згідно договору про надання правової (правничої) допомоги від 22 травня 2020 року.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України).

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду можливості пересвідчитись у співмірності розміру адвокатського гонорару, як того вимагає ч. 4 ст. 137 ЦПК України, зважаючи на заперечення відповідача щодо задоволення заяви, що розглядається.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у самому договорі розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Надання адвокатом Огойком А.А. відповідачу адвокатських послуг у суді при розгляді справи підтверджується, зокрема, договором про надання правової (правничої) допомоги від 22 травня 2020 року, актом прийому - передачі послуг від 19 жовтня 2020 року та квитанціями до прибуткового касового ордеру №1 від 22 травня 2020 року та №1 від 19 жовтня 2020 року.

Згідно даних акту прийому - передачі послуг від 19 жовтня 2020 року адвокатом на користь клієнта здійснено послуги: збирання та правовий аналіз інформації, документів і матеріалів, що стосуються справи, складання заяви про перегляд заочного рішення у справі, складання заяви від про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення у справі, складання відзиву на позовну заяву.

У зазначеному договорі зазначається ціна договору (розмір гонорару), яка встановлена у фіксованій сумі 1051 грн. за годину.

В акті прийому - передачі послуг від 22 жовтня 2020 року зазначено назви послуг наданих адвокатом, вартість окремої послуги та загальна їх вартість в сумі 5990 грн. 70 коп.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 5990 грн. 70 коп. витрат пов`язаних з правничою допомогою.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5990 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто) гривень 70 копійок

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду або через Нетішинський міський суд Хмельницької області (відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, , адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач ОСОБА_1 місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 26 жовтня 2020 року.

Суддя О.М. Гавриленко