Провадження № 22-ц/802/30/20 Категорія: 39 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представників відповідача Веремчука В. В., ОСОБА_1 Кметь В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 серпня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на ті обставини, що відповідно до укладеного з банком договору № б/н від 26.01.2009 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 померла.

Оскільки, позичальник не виконувала умови вказаного договору належним чином, то її заборгованість на дату смерті перед АТ КБ «ПриватБанк» становила 7144 гривень 07 коп. і складається із заборгованості за кредитом 6964 грн. 23 коп., заборгованості за відсотками 179 грн 84 коп.

15 червня 2014 року АТ КБ «Приватбанк» за місцем проживання спадкодавця було направлено претензію кредитора до Луцької державної нотаріальної контори. 4 липня 2014 року банк отримав відповідь, що спадкоємці померлої ОСОБА_3 із заявами про відмову чи прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались, а спадкову справу заведено за претензією кредитора.

Крім того позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_2 , яка на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 постійно з нею проживала, вважається такою, що прийняла спадщину до складу якої входять, у тому числі кредитні зобов`язання померлої перед банком. З метою повернення боргу спадкоємцем на адресу відповідача 10 травня 2018 року позивачем надсилався лист-претензія.

Оскільки зазначені вимоги кредитора задоволені не були, то АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_2 7144,07 гривень заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 серпня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що вказане рішення ухвалене судом з порушенням норм процесуального та матеріального права, без належної правової оцінки зібраних доказів по справі та встановлених обставин, а тому просило його скасувати та прийняте нове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 , вважаючи висновки суду правильними, а вимоги апеляційної скарги поданої відповідачем безпідставними, просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників відповідача, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк пред`явлення вимог до спадкоємця, як це передбачено частиною другою статті 1281 ЦК України, та відсутні докази успадкування будь-якого майна відповідачем.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Встановлено, що 26 січня 2009 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № б/н у спосіб підписання заяви позичальника, за яким остання отримала кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яку їй видав банк (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позчальник ОСОБА_3 померла(а.с. 18).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором за ОСОБА_3 на день її смерті рахується заборгованість, яка становить 7144,07 грн. та складається із заборгованості за тілом кредиту 6964 грн. 23 коп. і заборгованості за відсотками 179 грн. 84 коп. (а.с. 5-6).

З матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2014 року банк направив в Луцьку районну державну нотаріальну контору за місцем реєстрації померлої ОСОБА_3 претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України про сплату боргу її спадкоємцями в сумі 7144 гривень 07 копійок (а.с. 22).

На підставі даного звернення банку 20 червня 2014 року державним нотаріусом було заведено спадкову справу, про що повідомлено позивача. Жоден із спадкоємців із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у нотаріальні органи не звертався (а. с. 139-143).

З наявних у матеріалах справи ухвал Луцького міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року та 28 квітня 2015 року слідує, що банк вже звертався з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, який був залишений судом без розгляду за заявою позивача (а. с. 120-123).

Крім того, встановлено, що 10 травня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» надсилало відповідачу ОСОБА_2 , як особі, яка була зареєстрована по місцю проживання спадкодавця ОСОБА_3 на день її смерті, і на думку банку являється спадкоємцем, лист-претензію про сплату заборгованості за кредитним договором від 28.01.2009 року, укладеним між позивачем та померлою ОСОБА_3 (а.с.24).

Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга статті 1281 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1281 ЦК України, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Частиною четвертою зазначеної норми закону передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців є преклюзивними, їх сплив має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права).

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки встановлені частинами другою і третьою цієї статті.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав, що на час звернення з позовом банку до суду вже пройшов встановлений законом шестимісячний строк для пред`явлення вимог кредитодавцем боргових зобов`язань кредитора ОСОБА_3 , яка померла, до її спадкоємця, що прийняла спадщину ОСОБА_2 . Оскільки, зазначений строк є присічним, то банк пропустивши його, позбавляється права вимоги до спадкоємця, яка є відповідачем у даній справі.

Однак, такі висновки суду є суперечливими та спростовуються наведеними вище належними та допустимими доказами здобутими під час розгляду справи.

Так, поза увагою суду залишено ту обставину що банк, дізнавшись про відкриття спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 з відповіді державного нотаріуса за своїм зверненням претензією-кредитора від 20 червня 2014 року, та вважаючи спадкоємцем ОСОБА_2 , у листопаді 2014 року вже звертався до неї з позовом в суд про стягнення боргу кредитора спадкодавця, і за заявою позивача 28 квітня 2015 року провадження у цій справі було залишено судом без розгляду.

Наведене, на думку колегії суддів свідчить про те, що позивачу про порушення свого права, щодо невиконання боргових зобов`язань спадкоємцем померлої ОСОБА_4 відповідачем по справі ОСОБА_2 було відомо ще у листопаді 2014 року, а з даним позовом до суду банк звернувся лише 26 листопада 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності три роки. Заяву про застосування строку позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції було подано представником відповідача.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову саме з підстав пропущення позивачем шестимісячного строку пред`явлення вимоги до відповідача, який ним насправді пропущений не був, не врахував вимог статей 256, 257 ЦПК України щодо наслідків для позивача пропуску строку позовної давності, тим самим порушивши норми матеріального права, то згідно п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з інших підстав.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 381, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 серпня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором кредитором спадкоємця відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді