КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/1158/19
Головуючий у першій інстанції - Грегуль О.В.
Номер провадження № 22-ц/824/1659/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У січня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, відповідно до якого, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з дати подання позову до досягнення сином ОСОБА_3 трирічного віку ІНФОРМАЦІЯ_1. Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, від якого сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Позивач вказує, що має намір розірвати шлюб шляхом подання до суду відповідної заяви.

Позивач зазначає, що малолітній син ОСОБА_3 перебуває повністю на її утриманні, відповідач же матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, ухиляється від утримання дитини, її виховання, не піклується про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3, аліменти в розмірі: 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28 січня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання, аліменти в розмірі: 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28 січня 2019 року і до 29 серпня 2020 року включно. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3, аліментів у межах суми платежу за один місяць у розмірі: 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання, аліментів у межах суми платежу за один місяць у розмірі: 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що під час ухвалення рішення судом першої інстанції не було встановлено обставини, що мають значення для справи, а сформовані висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає рішення суду таким, що порушує право на справедливий суд, ухваленим із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт наголошує, що правом звернення до суду із вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини у разі відсутності домовленості між батьками про їх сплату, наділений виключно той із батьків з ким проживає дитина, і водночас право на утримання від чоловіка - батька дитини має дружина до досягнення дитиною трьох років тільки у тому випадку, якщо з нею проживає дитина.

Апелянт вказує, що звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини без доказів спільного проживання з дитиною є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.

Враховуючи вищевикладене, на думку апелянта позивачем не було підтверджено факт проживання дитини саме з нею жодним належним доказом, проте судовим рішенням тягар доказування перекладено на відповідача, чим порушено засади змагальності та рівності сторін. Вказує, що позивачем не було доведено, а судом не було встановлено, що їх спільна дитина ОСОБА_3 проживає з позивачем і саме позивач несе витрати на її утримання.

Апелянт зазначає, що оспорюване рішення не містить мотивів відхилення його доводів щодо відсутності належних доказів спільного проживання позивача та дитини, аліменти на утримання якої просить стягнути.

Окрім того, апелянт вказує, що рішенням було вирішено стягнути з нього аліменти, починаючи з 28 січня 2019 року, тобто практично за 10 місяців, що зумовлює необхідність встановлення факту проживання дитини ОСОБА_3 в цей час з позивачем ОСОБА_2, проте судом вказаного встановлено не було.

На адресу суду 24 грудня 2019 року надійшов відзив від ОСОБА_2, який нею відправлений поштовим зв'язком 22 грудня 2019 року тобто в межах строків наданих судом для його подачі із врахуванням того що ухвалу про відкриття провадження позивачка отримала 18 грудня 2019 року. Відповідно до якого зазначено, що позивач не погоджується з апеляційною скаргою, вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Позивач вказує, що після одруження сторони не мали окремого помешкання й проживали разом з сином ОСОБА_3 в квартирі позивача. Згодом на початку 2018 року перебрались до окремого орендованого житла задля налагодження своїх стосунків, проте з 06 червня 2018 року фактично припинили свої шлюбно-сімейні стосунки, спільне господарство не вели та почали проживати окремо, що встановлено в рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року про розлучення ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Також позивач зазначає, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем вона повернулась разом із малолітнім сином проживати за місце реєстрації до батьків.

Окрім того, позивач вказує, що вона працевлаштована у ТОВ «Діджитал Форс», проте зараз перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, піклується про сина та займається його вихованням, тому відповідно дохід матері складається із щомісячної державної соціальної допомоги на дитину.

У відзиві також вказано, що розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації визначено порядок спілкування відповідача ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 відповідно до графіку, позивач дотримується вказаного графіку та жодним чином не перешкоджає у спілкуванні батька з сином.

Щодо посилання відповідача на недоведеність факту проживання дитини з матір'ю, у відзиві позивач зазначає, що вказане твердження не підтверджено жодними доказами. Позивач вказує, що попри наявність відкритих виконавчих проваджень по стягненню аліментів на утримання сина ОСОБА_3 та матері ОСОБА_2, відповідач й надалі ухиляється від сплати аліментів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував своє рішення тим, що оскільки ОСОБА_1 відповідно до закону, як батько ОСОБА_3, зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а також враховуючи той факт, що відповідачем по справі не було надано доказів того, що він не може сплачувати аліменти в зазначених розмірах, а наявність спору між сторонами про місце проживання дитини не свідчить про безпідставність позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 19 серпня 2016 року, актовий запис №1567 (а.с.6).

Від вказаного шлюбу сторони по справі мають спільну дитину - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 02 вересня 2017 року (а.с.7).

Відповідно до положень ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина 1 статті 183 СК України).

Окрім того, Сімейний кодекс України також встановлює право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини.

Так, відповідно до положень ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Одним із доводів апеляційної скарги є те, що позивачем по справі не було надано належних та допустимих доказів того, що їх спільна дитина - ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю - ОСОБА_2, а тому остання не має права на стягнення з ОСОБА_1 аліментів на її утримання та утримання їх сина, то слід зазначити наступне.

ОСОБА_1 зазначає, що позивач не підтвердила факт того, що їх спільна дитина ОСОБА_3 приживає разом з нею, а докази, які долучені до відзиву не можна приймати до уваги, оскільки останні не були подані до суду першої інстанції, а тому не мають враховуватися судом апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 77 та 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, при розгляді справи відповідач ОСОБА_1 на підтвердження своїх заперечень проти позову подав до суду письмові докази щодо придбання ним продуктів харчування для передачі сину та навів копії рахунків із яких ним переводилися позивачці частково кошти на утримання нею сина, таким чином відповідач по суті визнав факт проживання сина із матір'ю.

ОСОБА_2 разом із відзивом надала до суду копію акту обстеження житлово-побутових умов від 11 жовтня 2019 року, затвердженого начальником ЖЕД-303 ОСОБА_7 з якого вбачається, що в квартирі за адресою АДРЕСА_1, зареєстровано та проживає п'ять осіб : ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с.220).

Відповідно до розпорядження Деснянської районного в місті Києві державної адміністрації №196 від 11 квітня 2019 року було визначено порядок спілкування батька, ОСОБА_1, з малолітнім сином ОСОБА_3 (а.с.221).

Окрім того, ОСОБА_2 надала копії наказів ТОВ «Діджитал Форс» від 20 червня 2017 року, 24 жовтня 2017 року, 07 листопада 2017 року про те, що вона перебувала у відпустці у зв'язку із вагітністю та пологами, а зараз перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.222-224).

Відповідно до довідки №4203 від 11 червня 2019 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що ОСОБА_2 стоїть на обліку в Деснянському управлінні праці та соціального захисту населення та отримує державну допомогу на дитину ОСОБА_3 (а.с.225).

Відповідно до довідки №4203 від 11 червня 2019 року ОСОБА_2 отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні однієї дитини у розмірі 860 грн (а.с.226-227).

Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2 ст.25 Загальної декларації прав людини встановлено, що материнство і дитинство дають право на особливе піклування і допомогу. Всі діти, народжені у шлюбі або поза шлюбом, повинні користуватися однаковим соціальним захистом.

Декларація прав дитини, яка прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року закріпляє принципи, відповідно до яких дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Дитина за будь-яких обставин має бути серед тих, які першими одержують захист і допомогу.

Окрім того, Україною було ратифіковано Конвенцію про права дитини, відповідно до якої держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції при ухваленні вказаного рішення керується перш за все найкращим забезпеченням інтересів дитини. Оскільки ОСОБА_2 надала докази того, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з нею, а стороною відповідача - ОСОБА_1 не було спростовано вказаного факту, колегія суддів вважає, що позивачем було доведено правомірність заявлених нею вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання їх спільної дитини ОСОБА_3 та на утримання матері дитини - ОСОБА_2

Окрім того, апеляційний суд не приймає до уваги надані відповідачем копії чеків та платіжних доручень, оскільки вказані документи не стосуються того періоду часу, за який присуджено стягнення аліментів.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і не можуть бути визнані підставою для його скасування.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що судове рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 07 лютого 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв