КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 373/1355/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Свояк Д.В.

27 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, ОСОБА_3 та просила:

визнати недійсними й скасувати рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04.12.1998;

визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04.12.1998 на земельну ділянку загальною площею 0,282 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,172 га та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3 від 14.06.1999.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7592/2020
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує про необґрунтоване не прийняття визнання позову від відповідача. Зазначає, що матеріалами справи в повній мірі доведено обґрунтованість позовних вимог та надано належні й допустимі докази.

Звертає увагу про незрозумілість причин від прийняття судом до уваги довідок та відповідей Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи.

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав клопотання, в якому просив проводити розгляд справи за відсутності сторони апелянта, скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено тієї обставини, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування та державним актом порушено її право на набуття земельної ділянки під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . З огляду на момент переходу права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 - 11.08.1998 та виникнення права власності на земельну ділянку на підставі оскаржуваного державного акту - 14.06.1999, відсутні підстави розгляду питання про перехід права власності на земельну ділянку під житловим будинком у зв`язку з набуттям його у власність позивачкою, оскільки відсутні докази перебування цієї ділянки у власності продавця житлового будинку.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.08.1998 ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок в с.Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району.

Згідно з копією рішення №13/в «Про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку» виконком Великокаратульської сільської ради передав у приватну власність, ОСОБА_4 присадибну земельну ділянку в розмірі 0,25 га по АДРЕСА_2 . Копія рішення відповідно до листа Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 18.11.2019 №06.01-19/2084 міститься у протоколі № 4 від 12.04.1996 виконавчого комітету Великокаратульської сільської ради народних депутатів.

Відповідно до листа Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 18.11.2019 №06.01-19/2084 у справі «Протоколи 5 - 8 сесій Великокаратульської сільської ради ХХІІ скликання за 1996 рік» немає протоколу сесії від 12.04.1996.

14.06.1999 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, розташовану на території АДРЕСА_1 для ведення особистого підсобного господарства - 0,172 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га, шо підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-КВ № 064584.

Відповідно до копії технічного паспорту від 27.12.2018 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 він оформлений на замовлення власника ОСОБА_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2015 спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 прийняла її донька - ОСОБА_3 .

Відповідно до копії виписки з погосподарської книги за 1996 - 2018 роки, особовий рахунок № НОМЕР_2 відкритий на ОСОБА_4 .

Відповідно до копії листа Великокаратульської сільської ради від 16.07.2018 № 120 власником житлового будинку по АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 . Право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,110 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,172 га, розташовану по АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4 . Державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстрований 14.06.1999.

Відповідно до акту №66 від 25.03.2019, складеного посадовими особами Великокаратульської сільської ради проведено обміри земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та складено схему, відповідно до якої земельна ділянка має квадратну форму із сторонами: 33,4 Х 32,2 Х 31,3 Х 32,3.

Позивач зазначила, що в червні 2018 року під час оформлення права власності на земельні ділянки, які знаходяться безпосередньо під належним позивачці будинком, нею встановлено, що на зазначені земельні ділянки 14.06.1999 попереднім власником було отримано державний акт на право приватної власності на землю, зокрема на земельну ділянку, площею 0,110 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також 0,172 га для ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно вимог ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.08.1998 ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок в с.Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району.

14.06.1999 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, розташовану на території АДРЕСА_1 для ведення особистого підсобного господарства - 0,172 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га, шо підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-КВ № 064584.

Відповідно до ст. 22 ЗК України (в редакції чинній на момент набуття позивачкою права власності на житловий будинок) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно з ст. 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до положень ч. ч. 1 4 ст. 30 цього Кодексу, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними Пленумом Верховного Суду України в пп. ґ) п.18 Постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Отже, вищенаведені норми законодавства закріплювали та закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Враховуючи вищевикладене та те, що 07.08.1998 ОСОБА_2 купила житловий будинок в с. Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району, остання відповідно до вищевказаного законодавства повинна була отримати право на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Також вже після продажу вищевказаного будинку, 14.06.1999 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, розташовану на території АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04 грудня 1998 року.

Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що підлягає визнанню недійсним й скасуванню рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04 грудня 1998 року в частині надання земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га та визнанню недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04 грудня 1998 року в частині для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3 від 14 червня 1999 року.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 щодо земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Вимоги про визнання недійсним й скасування рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04.12.1998 та визнання недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04.12.1998 на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства - 0,172 га є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Суд не може змінити цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства та не встановлено, що питання про її передачу вирішувалося при укладанні вказаного договору купівлі продажу зазначеного будинку.

За наведених обставин вказана частина позовних вимог не підлягає задоволенню

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту задовольнити частково.

Визнати недійсними й скасувати рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04 грудня 1998 року в частині надання земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення 4 сесії 23 скликання Великокаратульської сільської ради народних депутатів від 04 грудня 1998 року в частині для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,110 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3 від 14 червня 1999 року.

Стягнути з Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 960,50 грн. судового збору з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова