Справа № 130/1192/20
Провадження № 22-ц/801/1496/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 рокуСправа № 130/1192/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: АТ «КБ «Експобанк»,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: АТ «КБ «Експобанк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 червня 2020 року про відмову в забезпеченні позову, постановлену місцевим судом під головуванням судді Порощука П.П., дата виготовлення повного тексту ухвали невідома,

встановив:

05 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: АТ «КБ «Експобанк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

17 червня 2020 року позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову в якій він просив зупинити стягнення за виконавчим листом №130/304/13-ц виданого 18 травня 2013 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором у розмірі 63616,87 грн. та за виконавчим листом №130/30/13-ц виданого 07 травня 2013 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 261200,98 грн, а також заборонити вчиняти будь-які дії щодо примусового виконання зазначених виконавчих листів до набрання рішенням суду законної сили.

Заява мотивована тим, що між сторонами виник спір, предметом якого є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 06 березня 2018 року за кредитним договором № 171/2008 USD від 07 жовтня 2008 року, укладений між АТ «КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Разом з тим, зазначає, що в рамках виконавчих проваджень №57980162 та № 57902223 проводяться стягнення коштів із його заробітної плати на користь АТ «КБ «Експобанк».

Заявник вважає, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 червня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заявником не наведено достатніх правових підстав для забезпечення позову саме шляхом зупинення стягнення за виконавчими листами.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив суд скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2020 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, ухвала постановлена при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, оскільки, вважає, що подальше примусове стягнення за виконавчими листами може істотно ускладнити або унеможливити поновлення його порушених прав у випадку задоволення заявленого ним позову про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 06 березня 2018 року, укладеного між АТ «КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 березня 2013 року в ціивільній справі № 130/305/13-ц задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 261 200 (двісті шістдесят одна тисяча двісті) гривень 98 копійок, яка складається з: залишку по кредиту 88 407,53 грн.; простроченої заборгованості по кредиту 33 019,68 грн. грн.; простроченої заборгованості за нарахованими процентами 52 664,06 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту 31 304,77 грн. та пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів 55 804,94 грн.; 2 612 (дві тисячі шістсот дванадцять) гривень 01 копійку судового збору та 420 (чотириста двадцять) гривень судових витрат (а.с. 10-11).

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 квітня 2018 року в цивільній справі № 130/825/18, замінено сторону стягувача у виконавчих провадженнях № 43732479 та № 43732206 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Експобанк» ПАТ КБ «Експобанк», як вибулої сторони, його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП», як такий, що набув всі права та обов`язки стягувача згідно з Договором про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 06 березня 2018 року (а.с. 12).

Відповідно до постанови приватного виконавця Кісельової В.В. від 15 січня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, по виконавчому провадженню №57980162, боржником зазначено ОСОБА_1 , а стягувачем ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с. 34).

Згідно з постановою приватного виконавця Кісельової В.В. від 16 травня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, по виконавчому провадженню №57902223, боржником зазначено ОСОБА_1 , а стягувачем ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с. 36).

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: АТ «КБ «Експобанк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (а.с. 1-4).

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Слід врахувати, що згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: АТ «КБ «Експобанк» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Отже предметом спору у даній справі є лише договір про відступлення прав вимоги.

Поряд з цим, заявником подана заява про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим листом №130/304/13-ц виданого 18 травня 2013 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором у розмірі 63616,87 грн. та за виконавчим листом №130/30/13-ц виданого 07 травня 2013 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 261200,98 грн, а також заборонення вчиняти будь-які дії щодо примусового виконання зазначених виконавчих листів до набрання рішенням суду законної сили.

Проте, вказані вимоги скаржника у аспекті доводів ч.2 ст.149 ЦПК України (яка регламентує мету вжиття заходів забезпечення позову) не можуть свідчити про можливість забезпечення позову у спосіб, про який просить заявник, для того щоб забезпечити подальше виконання рішення по суті спору у справі, та про те, що без такого забезпечення позову судове рішення неможливо буде виконати.

З огляду на вищевикладене, вбачається, що фактично, обраний позивачем спосіб забезпечення позову направлений на перешкоджання виконання судового рішення у іншій справі з приводу іншого спору, що відповідно виходить за межі мети забезпечення позову.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що заявником не наведено достатніх підстав, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, про які він просить, дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Водночас, наявність самого по собі позову про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову визначеним позивачем шляхом.

Відтак, обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті та завданням цивільного судочинства, а вид забезпечення позову не є співмірний із позовними вимогами.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 153, 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 18 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета