Справа № 454/580/20 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1774/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Шеремети Н.О.

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 квітня 2020 року в складі судді Фарини Л.Ю. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,-

встановила:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Вимоги обґрунтовував тим, що є власником будинку АДРЕСА_1 . Колишня дружина ОСОБА_1 зареєстрована у його будинку. Після розірвання шлюбу сторони тривалий час не проживають разом, тому реєстрація відповідачки у його будинку порушує право на розпорядження житлом. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Судові витрати у розмірі 840 грн. 80коп. пов`язані із розглядом справи, компенсовано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_1 , вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі звертає увагу на відносини, які склалися між сторонами, відповідно стали підставою для розірвання шлюбу, наявність малолітніх дітей та проживання більше десяти років з позивачем у шлюбі в будинку АДРЕСА_1 .

Крім цього, просить врахувати, що ремонт у вказаному будинку проводився за спільні кошти, у будинку є меблі, які подаровані її батьками, частина придбана за подаровані на весілля кошти, а ще частину меблів та техніки придбала ще до одруження.

Протягом 2018 та 2019 року періодично приїжджала до будинку, однак позивач не пускав до будинку, з цих пір в будинку залишаються її речі, які не має можливості забрати.

Стверджує, що була обмежена у здійсненні свого права користуватися будинком без належної правової підстави.

Вважає, що Акт, на який позивач покликається, як на підставу обґрунтування своїх вимог, не доводить того, що вона була відсутня у будинку без поважних причин, при цьому, інших доказів, які б свідчили про відсутність без поважних причин у спірному житлі, позивачем не надано.

Звертає увагу, що після розірвання шлюбу діти проживають з нею, іншого житла у них немає, тому з часу, коли позивач не пускає їх до будинку, проживають у родичів у с. Стаївка.

Просить врахувати, що позивач ухиляється від сплати аліментів та має заборгованість.

Покликається на особливий інститут житлового права, а саме збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї власника.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 квітня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Учасники справи позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 73,74), в судове засідання 20.10.2020 не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд виходив з того, що після розірвання шлюбу домовленостей між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідачки в будинку позивача не досягнуто, співвласником житла відповідачка не є, при цьому понад рік без поважних причин не проживає в будинку позивача, не є членом сім`ї позивача, підстав, які б були визначені законом для збереження за відповідачем житла не встановлено, відтак, визнав її такою, що втратила право на користування житлом позивача.

При цьому, суд компенсував позивачу судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям, з вересня 2006 року вони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Сокальського районного суду №454/2009/18 від 05.11.2018.

Сторони є батьками дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 36, 37).

Згідно із копією свідоцтва про право власності на будівлі № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Домашівської сільської ради Сокальського району, позивачу ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Домашівської сільської ради № 6 від 12.07.2001 належить на праві приватної власності в цілому будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Як слідує з копії будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , у такому зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 10-18).

Місце реєстрації відповідачки також підтверджується копією паспорта останньої.

Згідно із копією Акту № 198 від 18.02.2020, відповідачка ОСОБА_1 більше року не проживає у АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

При цьому, згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч. 3 ст. 64 ЖК України).

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. За відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги, що відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК УРСР.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст.405 ЦК України.

За цією статтею члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач свої доводи зводив до того, що колишня дружина ОСОБА_1 зареєстрована у його будинку, після розірвання шлюбу не проживають разом, тому реєстрація відповідачки у його будинку порушує право на розпорядження житлом.

Заперечуючи позовні вимоги, як і у доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що її обмежено у користуванні будинком без правової підстави, крім цього матеріали справи не містять доказів про те, що вона була відсутня за відповідною адресою без поважних причин.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, на спростування вимог позивача та обставин, які їх підтверджують, відповідачка не подала жодних доказів.

Зокрема, стверджуючи, що протягом тривалого часу не могла потрапити у будинок через заміну ключів позивачем, відповідачка не надала доказів звернення з відповідних підстав до суду чи намагання у інший спосіб вирішити таке питання.

Більше того, як вбачається з рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 листопада 2018 року, з позовом про розірвання шлюбу зверталася ОСОБА_1 , при цьому сама стверджувала, що з відповідачем проживає окремо, спільного господарства не веде (а.с. 38-39).

Як беззаперечно встановлено судом, домовленості між сторонами після розірвання шлюбу щодо подальшої реєстрації відповідачки в будинку позивача, не досягнуто, співвласником житла відповідачка не є, при цьому, понад рік без поважних причин не проживає в будинку позивача, не є членом його сім`ї, що остання власне не заперечує, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачем житла не встановлено, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача про визнання відповідачку ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житлом, є підставною.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, доводи відповідачки щодо наявності у будинку позивача їх спільного майна чи заборгованості останнього щодо сплати аліментів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі не входять у предмет доказування у даній справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 квітня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.О. Шеремета