справа № 489/3650/19 провадження №2/489/416/20
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Коденко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

встановив:

У липні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Як на підставу позовних вимог позивач вказала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2005 по 26.03.2014. За час перебування у шлюбі придбали земельну ділянку площею 195 кв.м, кадастровий номер :01:009:0012, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Під час спільного проживання, 24.07.2009 ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок за вказаною адресою, який було зруйновано та відповідачем розпочато будівництво нового будинку, яке на час розірвання шлюбу завершено не було. Після розірвання шлюбу, за її позовом рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.09.2014 припинено право власності ОСОБА_2 на вказаний будинок, а рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22.10.2014 визнано за сторонами право власності по Ѕ частки за кожним на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому позивачу стало відомо, що відповідачем було введено в експлуатацію житловий будинок за вказаною адресою та зареєстровано право власності виключно на себе, незважаючи на рішення суду про поділ будівельних матеріалів (а фактично побудованого будинку) між сторонами в рівних частинах. За таких обставин, вважає, що має право на Ѕ частку спірного будинку, який вважається спільною сумісною власністю сторін.

19.11.2019 відповідач надав до суду відзив на позов та просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що об`єктом права спільної сумісної власності, як встановлено рішеннями судів, які визнані сторонами по справі, були будівельні матеріали та обладнання, які використані в процесі будівництва житлового будинку, на компенсацію вартості яких позивач вимоги не заявляла. Також позивач протягом п`яти років поспіль не претендувала на незавершений будівництвом житловий будинок та не бажала його добудувати та отримати право спільної сумісної власності. Проте, у 2014 адміністрацією Інгульського району Миколаївської міської ради на нього був накладений штраф за недобудову. Тому, з 2014 року і по 2019 рік, щоб добудувати незавершений будівництвом будинок та здати його в експлуатацію, ним було витрачено чималі особисті кошти на придбання будівельних матеріалів та оплату будівельних робіт, понесено витрати по його обслуговуванню, підведенню комунікацій та оформлення документів. 02.04.2019 було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданої Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради. Так як з 2014 року по 2019 рік будинок будувався ним особисто і за його кошти, то новостворений житловий будинок вважає своєю особистою приватною власністю.

16.12.2019 відповідач надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, вказавши що позивач більше чотирьох років після звернення до суду з позовом про поділ спільного майна на незавершений будівництвом житловий будинок не претендувала та не бажала його добудовувати, як об`єкт спільної сумісної власності чи отримати грошову компенсацію своєї частки будівельних матеріалів на суму 74910,37 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.07.2019 за заявою позивача про забезпечення позову на спірний житловий будинок накладено арешт.

Ухвалою від 24.09.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.04.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 12.10.2020, сторони повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У поданій до суду письмовій заяві представник позивача просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач причини неявки суду не повідомив, що з огляду на його відзив та заяву про застосування позовної давності, не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних у ній матеріалів.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи встановлено та не оспорюється сторонами, що з 25.11.2015 по 26.03.2014 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , яка в подальшому перейменована на «АДРЕСА_2». Вказане майно було зареєстровано на відповідача.

Придбаний житловий будинок відповідачем було зруйновано та розпочато будівництво нового будинку, який на момент розірвання шлюбу в експлуатацію введений не був.

Після розірвання шлюбу позивач звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.09.2014 визнано за позивачем право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 195 кв.м, кадастровий номер :01:009:0012, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та право власності на Ѕ частину двох транспортних засобів; припинено право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2009. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22.10.2014 визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частки (за кожним) на будівельні матеріали та обладнання вартістю по 74910,37 грн. за кожним, які були використанні в процесі житлового будинку.

Із рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.09.2014 вбачається. що на момент розірвання шлюбу між сторонами готовність нового житлового будинку складала приблизно 60%.

Будь-яких інших доказів стану готовності до експлуатації будинку матеріали справи не містять та сторонами суду не надано.

Після добудови будинку, 02.04.2019 відповідач здійснив державну реєстрацію права власності на будинок, як одноосібний власником, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також підтверджується, що земельна ділянка за адресою знаходження житлового будинку, відповідно до рішення суду належить сторонам на праві спільної часткової власності по Ѕ частки кожному.

Із відзиву на позов вбачається, що після розірванню шлюбу добудову будинку здійснював виключно відповідач, що також підтверджує позивач в своїй позовній заяві.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного правого регулювання.

У статті 321 ЦК України закріплений конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Таким чином, придбаний сторонами в період перебування у шлюбі житловий будинок та в подальшому на місці цього будинку було здійснено будівництво нового житлового будинку, ступінь готовності якого на час розірвання шлюбу становив 60 %, тому спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 30.10.2019 по справі № 489/5738/15-ц.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Судом встановлено, що на момент розірвання шлюбу між сторонами готовність спірного житлового будинку становила 60 %, тому саме така частина цього закінченого будівництвом об`єкту є спільним майном подружжя.

У зв`язку із цим, враховуючи принцип рівності часток подружжя при поділі майна, частка позивача у спірному нерухомому майні становить 30 % (1/2 від 60%), а частка відповідача відповідно 70 %.

Так як попередніми рішеннями судів визнано за сторонами лише право спільної часткової власності на будівельні матеріали та обладнання, які використані в процесі будівництва спірного будинку, та питання про поділу будівельних матеріалів і обладнання та виплату грошової компенсації не вирішувалося, суд приходить до висновку, що частка позивача в введеному в експлуатацію житлового будинку, який вважається спільною власністю подружжя, складає - 3/10, а частка відповідача - 7/10.

Щодо заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 та Верховного суду, наведеним у постанові від 12.10.2020 у справі № 147/1316/17.

Із змісту позовної заяви слідує, що позивач звернулася до суду з позовом після того як їй в травні 2019 року стало відомо про реєстрацію відповідачем права власності на спірний житловий будинок, що підтвердила витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2019. До цього вважала, що введення будинку в експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності відповідачем неможливими, так як вона є співвласником земельної ділянки та наявне рішення суду про визнання за сторонами права спільної часткової власності на будівельні матеріали.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки позивач звернулася до суду в межах такого строку.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, пропорційно задоволеному позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 614,72 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задвольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 права власності відповідно на 3/10 і 7/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 614,72 грн.

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Повний текст судового рішення складено 19.10.2020.

Суддя І.В.Коваленко