Головуючий суду 1 інстанції - Суський О.І.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 433/237/19
Провадження № 22-ц/810/1153/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І. О.,

суддів Карташова О. Ю., Яреська А. В.,

за участю секретаря Вовчанської С. В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 05 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Суського О.І. 05.11.2019 року в смт Троїцьке

за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 23.07.2009 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тобто заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк».

Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 10.01.2019 року має заборгованість за кредитом у розмірі 80582,03 грн, яка складається з: 10489,65 грн - заборгованість за кредитом; 44956,80 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 20822,15 грн - заборгованість за нарахованою пенею, а також нараховані штрафи: 500 грн- фіксована частина; 3813,43 грн процентна складова.

Позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» вищезазначену заборгованість у загальній сумі 80582,03 грн, а також понесені позивачем судові витрати в сумі 1921,00 грн.

У подальшому позивач уточнив позовні вимог та просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилась станом на 05.05.2019 року в загальній сумі 91427,32 грн, з яких 27143,34 грн - заборгованість за кредитом; 23074,61 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 41109,37 грн - заборгованість за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання, а також 100 грн - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 05 листопада 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем надані до суду докази про те, що він в період з 20.07.2009 по 20.07.2017 проходив військову службу у військові частині та брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на ділянці відповідальності Луганського прикордонного загону на території Луганської області.

Суд першої інстанції вважав, що відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач позбавлений можливості нараховувати відповідачу відсотки та штрафи за користування кредитом, з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду.

Водночас з доданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що той не тільки нараховував такі відсотки та штрафи, а й з 01.09.2014 у односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом.

Також з цього розрахунку слідує, що відповідач з часу його призову по мобілізації періодично погашав кредитну заборгованість. Однак, ті суми погашення заборгованості йшли у першу чергу не на погашення заборгованості по тілу кредиту, а на сплату штрафів та процентів, які позивач був позбавлений права нараховувати.

Не погодившись з вказаним рішенням позивачем АТ КБ «Приватбанк» подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи, скаржник просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржник вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що заборгованість за кредитом позивачем розраховано невірно та без врахування п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не відповідає матеріалам справи.

Скаржник зазначає, що відповідно до копії Заяви від 23.07.2009 року, з якої чітко вбачається наступна інформація, необхідна для отримання кредитної картки, ОСОБА_1 завірив своїм підписом, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, у Заяві позичальника зазначено: базова відсоткова ставка за користування кредитом, тим кредитної картки «Універсальна», початкова сума кредитного ліміту, валюта кредиту тощо. У подальшому, відповідно до умов та Правил надання банківських послуг, банком було збільшено кредитний ліміт.

Позивач, після отримання інформації про проходження відповідачем військової служби у період з 20.07.2009 року по 20.07.2017 року, надано суду уточнену позовну заяву з розрахунком заборгованості з урахуванням вимог п. 15 ст. 14 Закону України №Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та заборгованість відповідача була зменшена, а саме: скасовано нарахування штрафів за період з 28.03.2019 року по 28.03.2019 року в сумі 100 грн; скасовано нарахування процентів на суму 5178,50 грн за період з 07.04.2014 року по 20.07.2017 року; скасовано операції по нарахуванню пені на суму 1700 грн.

Скаржник вважає, що суми, які АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача, належним чином обґрунтовані та підтверджені, зокрема розрахунком заборгованості, доданим до позовної заяви та випискою по картковим рахункам відповідача, з яких вбачається усі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також усі операції з часткового погашення заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать підписи останніх на зворотних рекомендованих поштових відправленнях, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.

Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 23.07.2009 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої отримав кредит у розмірі 500,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 30,00% річних.

Також судом першої інстанції встановлено, що Кредитний договір складається із Анкети-Заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів Банку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Договір у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, відповідачем виконувався.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення судом першої інстанції встановлено факт отримання 23.07.2009 року ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» кредиту в розмірі 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України є договором приєднання.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23.07.2009 року, станом на 05.05.2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком складає становить 91427,32 грн, та яка складається з: 27143,34 грн - заборгованість за тілом кредиту; 23074,61 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 41109,37 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 100,00 грн - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції посилався на те, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано достатніх доказів в розумінні вимог ст. 80 ЦПК України на підтвердження виконання банком свого обов`язку проінформувати ОСОБА_1 про зміну відсоткової ставки, відповідачем надані до суду докази про те, що він в період з 20.07.2009 по 20.07.2017 проходив військову службу у військові частині № 9938 (Луганського прикордонного загону з місцем дислокації м. Старобільськ) Державної прикордонної служби України та брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на ділянці відповідальності Луганського прикордонного загону на території Луганської області, а тому є суб`єктом ч. 15 ст. 14 Закону України, але з доданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що той не тільки нараховував такі відсотки та штрафи, а й з 01.09.2014 у односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом, а відповідач з часу його призову по мобілізації періодично погашав кредитну заборгованість, однак, ті суми погашення заборгованості йшли у першу чергу не на погашення заборгованості по тілу кредиту, а на сплату штрафів та процентів, які позивач був позбавлений права нараховувати, та на підставі зазначеного дійшов висновку про те, що тіло кредиту позивачем розраховано невірно та без врахування п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому у позові слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, адже до нього суд дійшов поспішно, з певними порушеннями норм процесуального права щодо повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх вивчення та оцінки, а також неправильним застосуванням норм матеріального права щодо спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення.

Як установлено колегією суддів 23.07.2009 року відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

У судовому засіданні апеляційного суду, враховуючи, що судом першої інстанції справу було розглянуто у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, колегією суддів було долучено до матеріалів справи, як складових до наданих суду першої інстанції доказів виписку руху коштів по рахунку ОСОБА_1 за кредитною карткою, а.а.с. 111-119.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за домомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з виписки руху грошових коштів ОСОБА_1 , останній користувався кредитною карткою в межах встановленого ліміту: з 18.09.2009 року в сумі 500 грн, а.с. 113; з 06.11.2010 року в сумі 600 грн, а.с. 114; з 09.04.2011 року в сумі -700 грн, а.с. 114; з 07.06.2011 року - 800 грн, а.с. 114; з 25.08.2011 року в сумі 7300 грн, а.с. 114.

На підставі зазначеного колегія суддів вважає, що між сторонами було укладено кредитний договір від 23.07.2009 року, згідно якого відповідач ОСОБА_1 , отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок 500 грн з подальшим збільшенням кредитного ліміту до 7300 грн.

За доводами позовної заяви позивач АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та з урахуванням внесених останнім коштів на погашення заборгованості та з урахуванням уточненої позовної заяви, станом на 05.05.2019 року має заборгованість за кредитом у загальній сумі 91427,32 грн, з яких 27143,34 грн - заборгованість за кредитом; 23074,61 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 41109,37 грн - заборгованість за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання, а також 100 грн - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.

Згідно з п.п. 1-5 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведена наявність заборгованості за кредитним договором від 23.07.2009 року, укладеного з відповідачем за тілом кредиту в сумі 23074,61 грн, оскільки зазначена сума не підтверджена витягом з руху коштів за розрахунковим рахунком відповідача ОСОБА_1 , який мав можливість користуватися кредитними коштами у встановлених банком межах кредитного ліміту, який був збільшений позивачем до 7300 грн 25.08.2011 року та доказів подальшого збільшення кредитного ліміту та можливості користування відповідачем кредитними коштами в сумі 23074,61 грн позивачем не надано.

Також, в обґрунтування збільшення позовних вимог позивачем розрахунок заборгованості із зазначенням складових такого розрахунку за період з 10.01.2019 року по 05.05.2019 року суду та відповідачу не надано.

Між тим, перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 10.01.2019 року, а.а.с. 5-9, із порівнянням руху грошових коштів по рахунку ОСОБА_1 , а.а.с. 111-119, колегією суддів встановлено, що заборгованість відповідача за тілом кредиту складає 10489,65 грн.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Саме на таке порушення посилається позивач у позовній заяві та аргументує підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії приєднанням відповідача ОСОБА_1 до Умов та правил надання банківських послуг та погодження останнього із запропонованими банком умовами користування послугами банку, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на заяві, тобто з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.

Дійсно, у ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів відповідач ОСОБА_1 не підписував Умови та правила надання банківських послуг, Умови користування послугами банку, Витяг з Тарифів, копії яких додані позивачем АТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_2 , а.а.с. 12-26.

Більш того, зазначені копії витягів з Умов та витяг з Тарифів взагалі не містять необхідних реквізитів щодо посвідчення копій документів.

Щодо долученої до позовної заяви довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Унівесальна, 55 днів пільгового періоду» то колегія суддів вважає, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом ознайомлення відповідача ОСОБА_1 з умовами кредитування, з тих підстав, що зазначена копія довідки має підпис без зазначення, що саме цей підпис належить відповідачу ОСОБА_1 , оскільки такого зазначення не має, а також дата складання цієї довідки має зазначення дати - «18 вересня 2009 року», у той час як заява ОСОБА_1 на отримання кредиту була підписана сторонами 23.07.2009 року та будь-якого посилання на підпис відповідачем цієї довідки позовна заява не містить, а позовні вимоги обґрунтовуються тільки заявою від 23.07.2009 року, у якій відповідач ОСОБА_1 власним підписом підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послу» та « Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір, а.с. 1.

Також, колегія суддів вважає недоведеним довід апеляційної скарги про те, що у заяві позичальника зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом, тип кредитної картки «Універсальна», початкова сума кредитного ліміту, оскільки такої інформації Заява ОСОБА_1 від 23.07.2009 року не містить, а тільки містить валюту кредиту, про що скаржником зазначено вірно.

Щодо долучених до позовної заяви витягів з «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів», то колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги Умов та Тарифів розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та пені і комісії, та, зокрема, що саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку мають здійснюватися нарахування платежів.

Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача(www.privatbank.ua), на що посилається позивач неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, тому у даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи анкета-заява № б/н від 23.07.2009 року ОСОБА_1 не містить домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами із зазначенням відсоткової ставки, а також не містить домовленості щодо сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту та її розміру, а тому колегія суддів вважає, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, позивачем АТ КБ «Приватбанк» не доведена наявність підстав для висновку про те, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено того, що надані Тарифи банку та Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 , оскільки не підтверджено, що відповідач був ознайомлений з ними, підпис відповідача у вказаних документах відсутній.

Враховуючи, що у заповненій і підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків і пені, на нього не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а строк виконання такого зобов`язання, який не встановлено, починається з моменту пред`явлення відповідної вимоги, колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення заборгованості за тілом кредиту.

Наведені висновки відповідають висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), а також постанові Верховного Суду від 11 вересні 2019 року у справі № 649/137/17, провадження № 61-25802св18.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами було укладено договір приєднання є безпідставним.

Також, колегія суддів вважає, що позивачем за доводами позовної заяви та доводами апеляційної скарги не доведена наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами та задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що саме з цих підстав суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами та пені, а не з тих підстав, що позивач, нараховуючи до стягнення з відповідача процентів та пені не врахував п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту.

Як встановлено колегією суддів, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості та руху коштів по розрахунковому рахунку ОСОБА_1 , останній, станом на 10.01.2019 року, має заборгованість за тілом кредит в сумі 10489,65 грн, обґрунтування саме цієї суми зазначено вище ( відсутність доказів збільшення кредитного ліміту та можливість та користування ОСОБА_1 кредитними коштами у сумі, що перевищує 20000,00 грн, відсутність розрахунку заборгованості за період з 10.01.2019 року по 05.05.2019 року).

Перевіряючи правильність нарахування позивачем заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 23.07.2009 року, з урахуванням відповідних доводів відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 щодо здійснення відповідачем сплати грошових коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що були перераховані позивачем в рахунок неправомірно нарахованих відсоткам та штрафних санкцій, колегією суддів встановлено наступне.

Перевіряючи розрахунок заборгованості ОСОБА_1 , у порівнянні з рухом коштів по розрахунковому рахунку ОСОБА_1 , колегією суддів встановлено, що відповідачем було витрачено за спірний період 51806,49 грн, а внесено на погашення заборгованості 47394,65 грн, тобто різниця складає 4411,81 грн, при цьому в рахунок погашення процентів, відповідно до графи «Погашені відсотки», а.с. 5, 6, позивачем з внесених ОСОБА_1 грошових коштів було списано 7974,24 грн на сплату відсотків за користування кредитом.

Враховуючи висновок колегії судів про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів вважає, що грошові кошти в сумі 7974,24 грн, зараховані відповідачем на сплату відсотків за користування кредитними коштами, повинні бути зараховані в рахунок погашення ОСОБА_1 тіла кредиту, а з урахуванням встановленої колегією суддів суми заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів дійшла висновку, що позовні АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, з урахуванням встановлених обставин, підлягають частковому задоволенню, а саме: 7974,24 грн - 4411,84 грн = 3562,40 грн; 10489,65 грн - 3562,40 грн = 6927,25 грн і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк», як різниця між витраченими кредитним коштами відповідачем, внесеними відповідачем коштами на погашення кредиту та безпідставно списаними банком грошовими коштами на погашення процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні судом першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір в сумі 1921,00 грн за звернення з позовом до суду першої інстанції, а.с. 35 та 2881,50 грн за звернення з апеляційною скаргою до апеляційної інстанції, а.с. 123.

З урахуванням наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог в сумі 6927,25 грн із заявлених позивачем, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають витрати останнього щодо сплати судового збору у загальному розмірі 412,84 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 05 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Троїцьким РВ УМВС України у Луганській області 05.09.2014 року, РНОКПП НОМЕР_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса: вул. Грушевського, б. 1 д, м. Київ, 01001, , заборгованість за тілом кредиту, станом на 10.01.2019 року, за кредитним договором № б/н від 23.07.2009 року в сумі 6927,25 грн, а також судовий збір в сумі 412,84 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 10.02.2020 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді О. Ю. Карташов

А. В. Яресько