КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/277/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Ратовської А.С.,

за участю сторін:

представник позивача Юраш В.В., діючий на підставі довіреності, посадової інструкції та наказу про призначення, в порядку самопредставництва юридичної особи,

представник відповідача адвокат Лашкевич Д.В., діючий на підставі ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

Одеської міської ради

до ОСОБА_1 ,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради

про скасування реєстрації декларації, скасування рішення державного реєстратора, скасування права власності та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

19.09.2019 року Одеська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, в якому просить суд

скасувати реєстрацію декларації про початок виконання будівельних, яка зареєстрована департаментом ДАБІ в Одеській області 01.09.2016 року за № ОД 61;

скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності «Реконструкція нежитлового приміщення, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 », яка зареєстрована департаментом ДАБІ в Одеській області 21.09.2016 року за № ОД 49;

скасувати рішення державного реєстратора від 26.09.2016 року № 31566098;

скасувати у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про право власності: 21433483;

зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок знести об`єкт самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: ;

стягнути з відповідача судові витрати на користь Одеської міської ради.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача посилається на те, що на підставі договорів купівлі-продажу від 03.04.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М. за № 591 та № 593, ОСОБА_1 набула право власності на нежитлове приміщення магазину, загальною площею 38,6 кв.м. основна площа - 25,3 кв.м., підсобна площа - 13,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: , номер запису про право власності: 539735 та 540266.

Представник позивача вказує, що 26.09.2016 року державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліною Альбіною Олександрівною на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності «Реконструкція нежитлового приміщення, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 », яка зареєстрована департаментом ДАБІ в Одеській області 22.09.2016 року за № ОД 49, до Державного реєстру права власності внесено зміни: загальна площа (кв.м.) 38,6 змінено на «загальна площа (кв.м.) 101.6».

04.10.2016 року, як зазначає представник позивача, ОСОБА_1 відчужує вищевказане нерухоме майно на користь ОСОБА_2 шляхом укладання договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світланою Володимирівною за № 1044, номер запису про право власності: 16726522.

Проте, представник позивача вказує, що 17.07.2017 року між Ставничою Валентиною Володимирівною та ОСОБА_2 було укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. 04.10.2016 року, реєстровий номер 1044. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. за № 817.

Таким чином, ОСОБА_1 знову стала одноосібним власником вищезазначеного нерухомого майна, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності: 21433483.

Однак, на думку представника позивача, записи підлягають скасуванню, а самочинне будівництво знесенню, виходячи з наступного.

Так, представник позивача зазначає, що Одеська міська рада не надавала згоди відповідачу на проведення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці комунальної власності.

01.09.2016 року ОСОБА_1 подала до Департаменту ДАБІ в Одеській області декларацію про початок виконання будівельних робіт - реконструкція нежитлових приміщень - магазину, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована Департаментом ДАБІ в Одеській області за № ОД 61, і 22.09.2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності за № ОД 49 «Реконструкція нежитлового приміщення, без зміни геометричних розмінів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 ». Замовник будівництва - ОСОБА_1 .

У п. 14 Декларації від 22.09.2016 року № ОД 49 «Техніко-економічні показники об`єкта (з урахуванням результатів технічної інвентаризації)» загальна площа будівлі складає 101,6 кв.м. Об`єкт має такі основні показники (п. 16 Декларації від 22.09.2016 року № ОД 49): загальна площа - 101,6 кв.м.; основна площа - 88,8 кв.м.; підсобна площа - 12,8 кв.м.; поверховість - 1, ширина - 6,3 м., довжина - 16,41 м.

А відтак, представник позивача вважає, що відомості щодо реконструкції без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, які зазначені в декларації, є недостовірними, адже коли вперше проводилась державна реєстрація на зазначене нерухоме майно, його загальна площа складала 38,6 кв.м., поверховість - 1, ширина - 4,22 м., довжина - 8,03 м., а за інформацією управління архітектури та містобудування Одеської міської ради (лист від 26.06.2018 року М 01-11/2659) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за вищевказаною адресою відсутні, а відтак управлінням не видавались.

Таким чином, представник позивача стверджує, що відповідачем здійснено самочинне будівництво у вигляді нового будівництва під прикриттям нібито реконструкції нежитлового приміщення без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані. При цьому об`єкт нерухомості, на який зареєстровано право власності ОСОБА_1 , внаслідок такого незаконного будівництва втратив тотожність з тим об`єктом, право власності на який було зареєстровано, як це зазначено у вищевказаній постанові Верховного Суду України.

Крім того, представник позивача зазначає, що земельна ділянка, передана ОСОБА_1 для експлуатації магазину, не була відведена їй в установленому законодавством порядку для нового будівництва чи/або реконструкції, а тому проведення відповідачем будівельних робіт прямо вказує на самочинне будівництво у розумінні ст. 376 Цивільного кодексу України, здійснене із порушенням прав територіальної громади м. Одеси.

При цьому, оскільки у Декларації відповідачем ОСОБА_1 наведені недостовірні відомості, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, що, в свою чергу, є підставою для скасування реєстрації такої Декларації.

Так, представник позивача вказує, що відповідно до рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 року № 7112-VI «Про затвердження проекту землеустрою щодо-відведення земельної ділянки площею 0,0190 га, за адресою: АДРЕСА_1 та надання її в оренду гр. ОСОБА_1 » ОСОБА_1 отримала в оренду земельну ділянку комунальної власності площею 0,190 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :13:014:0008, цільове призначення земельної ділянки: В.03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

25.12.2015 року між Одеською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки терміном на 10 років, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за № 4002 (далі - Договір), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 12757769, номер запису про інше речове право: 12772339.

Відповідно до п. 5.1. договору земельна ділянка передається ОСОБА_1 для експлуатації магазину.

Проте, на даний час, ОСОБА_1 використовує земельну ділянку для експлуатації нежитлових приміщень як станцію технічного обслуговування автомобілів з шиномонтажу.

Таким чином, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 , порушуючи умови укладеного з міською радою договору оренди земельної ділянки та вимоги містобудівного і земельного законодавства України, здійснила будівельні роботи зі зміною геометричних розмірів фундаментів у плані, фактично побудувавши новий об`єкт нерухомого майна, а тому дані, які наведені в декларації про готовність до експлуатації об`єкта, є недостовірними. Окрім цього, відповідач використовує земельну ділянку комунальної власності не за цільовим призначенням.

Така поведінка відповідача, на думку представника позивача, лише свідчить про його відверте намагання в незаконний та протиправний спосіб заволодіти нерухомим майном, у тому числі, шляхом нецільового використання земельної ділянки територіальної громади м. Одеси, шляхом здійснення незаконної реконструкції нерухомого майна, розташованого на даній земельній ділянці.

Враховуючи викладене, Одеська міська рада вважає, що позовна заява є обґрунтованою, а докази, на які міська рада посилається, є належними та достатніми. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі задля відновлення порушеного права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на значену земельну ділянку шляхом знесення самочинного будівництва.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2019 рокубуло прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по вказаній цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Витребувано з юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії реєстраційних справ, що зберігається в електронній формі, а саме: на земельну ділянку комунальної власності площею 0,190 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :13:014:0008, цільове призначення земельної ділянки: В.03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; на нерухоме майно (нежитлове приміщення) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: .

Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2019 рокуза заявою представника Одеської міської ради про забезпечення позову, було заборонено органам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі, нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав та обтяжень на нерухоме майно (нежитлове приміщення) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: . Накладено арешт на нерухоме майно (нежитлове приміщення), за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: .

18.10.2019 року від представника відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації, скасування рішення державного реєстратора, скасування права власності та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва, відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 28 вересня 2018 року № 184 Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт (крім об`єктів інфраструктури) № ОД 61 від 01 вересня 2016 року та декларації про готовність до експлуатації об`єкта який належить до І-ІІІ категорії складності № ОД 49 від 22 вересня 2016 року з реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ винесено безпідставно, необґрунтовано, без посилань на конкретні правопорушення та норми законодавства, які їх регулюють. Крім того, відповідачами були допущені грубі порушенням процедури проведення позапланових перевірок, що свідчить про протиправність оскаржуваного наказу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду адміністративної справи судом не встановлено жодної обставини, яка б свідчила про внесення позивачем до декларації про початок виконання будівельних робіт недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.

Окрім того, як вказує представник відповідача, у позивача були наявні всі документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою та право власності на об`єкт нерухомості та такі документи зазначені в деклараціях.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 28 вересня 2016 року №184 Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт (крім об`єктів інфраструктури) № ОД 61 від 01 вересня 2016 року та декларації про готовність до експлуатації об`єкта який належить до І-ІІІ категорії складності № ОД 49 від 22 вересня 2016 року з реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Замовник: Ставнича В.В.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2017 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року та прийнято нову про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 жовтня 2017 року у справі № 815/5570/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2017 року - скасовано, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року - залишено без змін.

При цьому, представник відповідача звертає увагу, що вказаною ухвалою Вищого адміністративного суду України, зокрема, встановлено: «будівельні роботи проводилися позивачем на земельній ділянці, яка надана їй у користування відповідно до договору оренди і призначена для будівництва та обслуговування магазину. Право на виконання будівельних робіт у позивача виникло з моменту реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт відповідно до ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому підстави для скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності № ОД 49 від 22 вересня 2016 року з реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , замовник: ОСОБА_1 відповідно до ст. 39-1 відсутні».

Представник відповідача стверджує, що суд касаційної інстанції при прийнятті ухвали базувався на положеннях ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно якої право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до І-ІІІ категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Частиною 7 даної статті встановлено, що декларацію про початок виконання будівельних робіт може бути скасовано органом державного архітектурно-будівельного контролю у разі: 1) подання замовником заяви про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт; 2) отримання відомостей про припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем (замовником), смерті фізичної особи - замовника або визнання її безвісно відсутньою; 3) встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документацій містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта та вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю.

Тобто, у разі, коли перевіркою виявлено порушення містобудівного законодавства, орган архітектурно-будівельного контролю видає приписи про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, Державних стандартів та правил, в якому викладено суть правопорушення, спосіб, в який воно має бути усунуто та строк виконання даного припису,

У разі невиконання такого припису орган державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до норм ч. 7 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» має право скасувати декларацію про виконання будівельних робіт.

Разом з тим, як зазначає представник відповідача, судами встановлено, а сторонами не заперечувалось, що відповідачем (Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області) не складалися та не направлялися на адресу позивача відповідні приписи про усунення порушень у сфері містобудівної діяльності.

Таким чином, на думку представника відповідача, доводи позивача стосовно недоброчесності відповідача та про намагання останнього шляхом зазначення недостовірних даних та надання недостовірних документів ввести в оману органи владних повноважень під час реалізації ними своїх функцій з метою введення в експлуатацію нібито незаконно збудованого об`єкта будівництва та реєстрації права власності, на думку відповідача та його представника є безпідставними, та такими, що задоволенню не підлягають з огляду, зокрема, на наявність рішення суду, що набрало законної сили, положеннями якого фактично було визначено правомірність дій відповідача та відсутності підстав для скасування декларацій про реконструкції нежитлового приміщення.

Крім того, представник відповідача вказує, що позивачем не надано жодного доказу, який свідчив би про використання даної земельної ділянки не за цільовим призначенням, а саме для експлуатації нежитлових приміщень як станції технічного обслуговування автомобілів з шиномонтажу. Самі лише припущення про це з боку позивача, в розумінні ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не можуть бути прийняті судом, адже є недостовірними, тобто такими, на підставі яких не можна встановити дійсні обставини справи, а також не входять до переліку засобів доказування в розумінні статті 76 ЦПК України.

Позивач, використовуючи термін «станція технічного обслуговування автомобілів» жодним чином його не тлумачить та не посилається на відповідні законодавчі акти, які давали б визначення даного терміну.

При цьому, представник відповідача зазначає, що відповідач добросовісно дотримується використання земельної ділянки за цільовим призначенням. На земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться магазин із продажу автомобільних дисків та шин, що ніяким чином не порушує положення законодавства щодо дотримання цільового призначення.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, 21.10.2019 року юридичний департамент Одеської міської ради надіслав на адресу суду скан-копії документів реєстраційної справи.

19.03.2020 року до канцелярії суду від представника позивача надійшли письмові доповнення до відзиву, в яких представник відповідача, окрім того, що викладено у відзиві, зазначив, що реєстрація Декларації про початок виконання будівельних робіт № ОД 61 від 01 вересня 2016 року та реєстрація Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності № ОД 49 від 22 вересня 2016 року з реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , у поєднанні з умовами договору оренди від 25.12.2015 року свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 , діючи як орендар земельної ділянки площею 0,0190 та, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :13:014:0008: використовувала і використовує орендовану земельну ділянку саме згідно її цільовому призначенню та відповідно до умов договору оренди від 25.12.2015 року, тобто для реконструкції і обслуговування об`єкту торгівлі, на підставі відповідних дозволів на проведення реконструкції об`єкту торгівлі, здійснила правомірну реконструкцію об`єкту торгівлі відповідно до умов договору оренди від 25.12.2015 року і згідно вимог діючого законодавства, жодним чином не порушила умов договору оренди від 25.12.2015 року та прав орендодавця (позивача) і умови діючого законодавства, не здійснювала і не здійснює самочинного будівництва на орендованій земельній ділянці.

Упідготовчому засіданні 17.06.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 21.10.2020 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 21.10.2020 року представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві.

Представник третьої особи - Юридичного департаменту Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 21.10.2020 року не з`явився, однак на 21.10.2019 року надіслав на адресу суду клопотання, в якому просив розглянути справу за відсутності представника Юридичного департаменту Одеської міської ради.

Третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлана Володимирівна та представник третьої особи - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про час та місце підготовчих та судових засідань неодноразово сповіщалися судом належним чином, у підготовчі та судові засідання не з`явились, про поважність причин відсутності не повідомили, письмові пояснення на позовну заяву не надали.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові приміщення магазину, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 03 квітня 2013 року та посвідченим приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Крикливою О.М. за реєстровим № 591 та договором купівлі продажу, укладеним 03 квітня 2013 року та посвідченим приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Крикливою О.М. за реєстровим № 593.

Право власності на вказані частки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

25 грудня 2015 року між Одеською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер: 0:13:014:0008, загальною площею 0,190 га., в тому числі по угіддях: 0,0047 га - під капітальною забудовою, 0,0099 га - під проїздами, проходами та площадками, 0,0044 га - під зеленими насадженнями, на якій розташовані нежитлові приміщення магазину, за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки: В.03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

01 вересня 2016 року Ставничою Валентиною Володимирівною подано до Департаменту ДАБІ в Одеській області декларацію про початок виконання будівельних робіт реконструкція нежитлових приміщень магазину, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована Департаментом ДАБІ в Одеській області за № ОД 61.

22 вересня 2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності за № ОД 49 з реконструкції нежитлових приміщень - магазину розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

28 вересня 2016 року наказом заступника директора Департаменту Державної архітектурно будівельної інспекції в Одеській області за № 184 скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт (крім об`єктів інфраструктури) № ОД 61 від 01 вересня 2016 року та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-III категорії складності № ОД 49 від 22 вересня 2016 року.

04.10.2016 року ОСОБА_1 відчужила вищевказане нерухоме майно на користь ОСОБА_2 шляхом укладання договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світланою Володимирівною за № 1044, номер запису про право власності: 16726522.

Однак, 17.07.2017 року між Ставничою Валентиною Володимирівною та ОСОБА_2 було укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. 04.10.2016 року, реєстровий номер 1044. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. за № 817.

Таким чином, ОСОБА_1 знову стала одноосібним власником вищезазначеного нерухомого майна, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності: 21433483.

Також, у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суду з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати вищезазначений наказ Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 28 вересня 2016 року №184.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 28 вересня 2016 року №184 Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт (крім об`єктів інфраструктури) № ОД 61 від 01 вересня 2016 року та декларації про готовність до експлуатації об`єкта який належить до І-ІІІ категорії складності № ОД 49 від 22 вересня 2016 року з реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Замовник: Ставнича ОСОБА_3 .

Постановою Одеського апеляційного адміністративною суду від 02 березня 2017 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року та прийнято нову про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 жовтня 2017 року було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2017 року скасовано. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року залишено без змін.

Таким чином, наказ Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 28 вересня 2016 року №184 Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт (крім об`єктів інфраструктури) № ОД 61 від 01 вересня 2016 року та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності № ОД 49 від 22 вересня 2016 року з реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Замовник: ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано.

При цьому, судами було встановлено, що відповідно до договору оренди земельної ділянки, укладеного між позивачем та Одеською міською радою, позивачеві надано в оренду земельну ділянку кадастровий номер: 0:13:014:0008 загальною площею 0.0190 га, в тому числі по угіддях: 0.0047 га під капітальною забудовою; 0.0099 га під проїздами, проходами та площадками: 0.0044 га під зеленими насадженнями, на якій розташовані нежитлові приміщення магазин, за адресою: АДРЕСА_1 , призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, судами встановлено, що 01 вересня 2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт реконструкція нежитлових приміщень магазин розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, судами було встановлено, що позивачем будівельні роботи проводилися на земельній ділянці, яка надана їй у користування відповідно до договору оренди і призначена для будівництва та обслуговування магазину. Право на виконання будівельних робіт у позивача виникло з моменту реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт відповідно до ст.36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому підстави для скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності № ОД 49 від 22 вересня 2016 року з реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , замовник: ОСОБА_1 відповідно до ст. 39-1 відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.05.2018 року було залишено без розгляду адміністративний позов Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 про приведення об`єкту до попереднього стану.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Положеннями частини 5 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття З6 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».

Відповідно до пункту 10 вказаної постанови, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці).

Технічне обстеження включає такі етапи:

- попереднє (візуальне) обстеження об`єкта, у тому числі огляд і фотографування об`єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об`єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності);

- детальне (інструментальне) обстеження об`єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за необхідності).

Якщо етапи технічного обстеження об`єкта, що проводилося, не збігаються з названими етапами, зазначаються фактично пройдені етапи технічного обстеження.

Не дозволяється проведення технічного обстеження виключно за фотографіями, відеозаписами, кресленнями чи іншими документами без візуального огляду об`єкта.

На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.

Пронумерований, прошнурований звіт підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується суб`єктом господарювання, який проводив технічне обстеження (для юридичних осіб).

Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Отже, зареєструвавши оскаржувану декларацію, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, в зв`язку з чим, доводи позивача у цій частині не знайшли свого підтвердження.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки")

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Зі змісту положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а.

Таким чином, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Таким чином, суд вважає, що скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації після реєстрації права власності на нерухоме майно, виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення, та, відповідно, виключає можливість його знесення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Судом встановлено, що за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ; на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 22.09.2016 року № ОД 49 державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію змін розділу від 26.09.2016 року індексний номер рішення: 31566098, яким внесено зміни до розділу Державного реєстру речових права на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальну площу (кв.м.): 38,6 кв.м. змінено на загальну площу (кв.м.): 101,6 кв.м.

Тобто, право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт виникло після проходження визначеної законом процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про початок виконання будівельних робіт та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач не надав суду належних доказів для скасування реєстрації декларацій, про скасування рішення державного реєстратора, про скасування запису про право власності та про звільнення зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ("Рябих проти Росії").

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, тому, з урахуванням викладеного, позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації, скасування рішення державного реєстратора, скасування права власності та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації, скасування рішення державного реєстратора, скасування права власності та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 30.10.2020 року.

Суддя Петренко В. С.