Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4473/19
Провадження №: 2/332/376/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 лютого 2020 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Яцуна О.С.,
за участю секретаря Коваль В.А.,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду в частині поновлення на роботі, -
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду в частині поновлення на роботі. В позові зазначив, що з 30 червня 1993 року він працював директором Державної організації «Комбінат «Зірка», яка була підпорядкована Державному комітету України з державного матеріального резерву. З позивачем було укладено контракт. 06.04.2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву № 116-к його було звільнено з посади директора державної організації «Комбінат «Зірка» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки цей наказ був виданий в той час, коли позивач перебував на лікарняному, то після надання листків непрацездатності Державним комітетом України з державного матеріального резерву 6 червня 2009 року було видано новий наказ № 176-к «Про внесення змін до наказу від 06.04.2009 року № 116-к», яким змінено дату його звільнення з 06 квітня на 16 червня 2009 року. Рішенням Заводського суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 року по справі № 2-1252/2009 позов ОСОБА_1 про поновлення його на роботі був задоволений. Але в добровільному порядку Держагентство резерву України рішення суду про його поновлення на роботі не виконало, а тому позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з відповідною заявою та наданням виконавчого листа, виданого судом 26.09.2009 року, про примусове виконання рішення суду. 09.10.2009 року відкрито виконавче провадження в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, а 25.01.2010 року про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі до цього часу не виконане. Оскільки Держагентство резерву України з моменту набуття чинності рішенням Заводського суду від 26.08.2009 року не виконало його, не поновивши його на посаді, то на підставі ст. 236 КЗпП України позивач в позові просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді, а саме за період з 01 січня 2019 року по 01 грудня 2019 року (включно) в сумі 146937,06 грн., оскільки рішеннями Заводського районного суду м. Запоріжжя вже задоволені позови щодо стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу за попередні періоди.
Відповідно до заперечень на позовну заяву представник відповідача Лук`янов Р.І., просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 займав посаду директора ДО «Комбінат «Зірка», а тому оплата праці та матеріальне забезпечення позивача як керівника цієї організації проводиться саме за рахунок керованої ним організації та знаходиться в прямій залежності від результатів її виробничо-господарської діяльності. Тому вважає за необхідне залучити до участі у справі в якості співвідповідача ДО «Комбінат «Зірка». Крім того зазначає, що виконавче провадження з виконання рішення суду від 26.08.2009 року було закінчено на підставі п.11 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» у чинній на час прийняття такої постанови від 20.10.2010 року відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ в Запорізькій області редакції, що, на думку представника відповідача, є підставою для відмови працівнику у подальших стягненнях коштів. Також, представник відповідача зазначив, що на теперішній час закінчилась дія контракту, укладеного з позивачем при прийнятті на посаду директора ДО «Комбінат «Зірка», тому є безпідставними його вимоги поновити його на роботі та стягнути середній заробіток у відповідності до вимог ст. 263 КЗпП України, оскільки трудові відносини між сторонами припинились за цими підставами.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові, просив задовольнити їх.
Представник відповідача Лук`янов Р.І., позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву.
Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що з 30 червня 1993 року позивач працював директором Комбінату «Зірка». 06 квітня 2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву № 116-к позивач був звільнений з посади директора державної організації «Комбінат «Зірка» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки цей наказ був виданий в той час, коли позивач перебував на лікуванні, то після надання листків непрацездатності Державний комітет України з державного матеріального резерву 16 червня 2009 року видав новий наказ № 176-к «Про внесення змін до наказу від 06.04.2009 р. № 116-к», яким змінено дату звільнення з 06 квітня на 16 червня 2009 р. Не погоджуючись зі звільненням з посади, позивач звернувся до суду з позовом до Державного комітету України з державного матеріального резерву про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 року по справі № 2-1252/2009 позов був задоволений (а.с.6-7). Апеляційним судом Запорізької області за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача постановлено рішення від 18.11.2009 року по справі № 22-4475/2009, яким змінено вище наведене рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а в частині поновлення на роботі рішення залишено без змін (а.с.7-9).

У добровільному порядку Державний комітет України з державного матеріального резерву рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 не виконав, а тому позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з відповідною заявою із долученням виконавчого листа, виданого судом 26.09.2009 року, про примусове виконання рішення суду.

09.10.2009 року відкрито виконавче провадження в частині поновлення позивача на посаді, а 25.01.2010 року про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Незважаючи на зусилля державної виконавчої служби, рішення суду до цього часу не виконано на роботі позивач не поновлений.

Указом Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010 року Державний комітет України з державного матеріального резерву було перетворено на Державне агентство резерву України, що стало правонаступником вказаного Державного комітету.

З моменту набуття чинності рішенням про поновлення позивача на посаді, яке не виконувалось відповідачем, ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовними вимогами до Державного комітету України з державного матеріального резерву та його правонаступника Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, пов`язаного з невиконанням рішення суду, які були задоволені судами на користь позивача.

Так, в черговий раз, заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2019 року, яке набуло чинності 11.12.2019 року, позов ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволений та вирішено стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 19 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року (включно) в сумі 81647,28 грн. грн. (а.с.10-12).

Стаття 233 КЗпП України передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Оскільки Державне агентство резерву України з моменту набуття чинності рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 року не виконав його, не поновив позивача на посаді, то позивач має право на підставі ст. 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 08.02.1995 року № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється в розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок, посадових окладів.

Оплата праці керівника підприємства, умови та розмір оплати його праці встановлюються в контракті згідно із вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.99 № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств».

Відповідно до п. 1 Постанови № 859 право встановлювати розмір посадового окладу керівнику підприємства, заснованого, зокрема, на державній власності, у контракті надано керівникам центральних органів виконавчої влади, які укладають контракти з керівниками цих підприємств.

З 01 квітня 2009 року згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2009 рік», з урахуванням змін та доповнень, мінімальна заробітна плата становить 625,00 грн. На час звільнення ОСОБА_1 згідно рішення апеляційного суду від 18.11.2009 року по справі № 22-4475/2009, його середньоденний заробіток становив 185,66 грн.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013 з 01 грудня 2015 року посадовий оклад 1 тарифного розряду був визначений на рівні 1378,00 грн. Отже, застосуванню в період березень-квітень 2016 року підлягав коефіцієнт коригування у розмірі 1378,00/625,00 = 2,2048. Тобто, одноденна заробітна плата позивача повинна була становити 185,66 грн. х 2,2048 = 409,34 грн.

Згідно Постанови КМУ від 6 квітня 2016 року №288 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» з 01 травня 2016 року встановлено у штатному розписі розмір посадового окладу 1 тарифного розряду у розмірі 1516,00 грн. Отже, застосуванню в період травень-листопад 2016 року підлягав коефіцієнт коригування у розмірі 1516,00/1378,00 = 1,1001. Тобто, одноденна заробітна плата позивача повинна була становити 409,34 грн. х 1,1001 = 450,31 грн.

Згідно Постанови КМУ від 23 листопада 2016 року № 840 «Деякі питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій бюджетної сфери» посадовий оклад 1 тарифного розряду встановлено на рівні 1600,00 грн. Отже, застосуванню в період з грудня 2016 року по січень 2018 підлягав коефіцієнт коригування у розмірі 1600,00/1516,00=1,0554.Тобто, одноденна заробітна плата позивача повинна становити 450,31грн. х 1,0554 = 475,26 грн.

Разом з тим, відповідно абзацу третього примітки 1 Додатку 1 до постанови КМУ від 30.08.2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», яким затверджено Єдину тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, з урахуванням змін, внесених постановою КМУ від 28.12.2016 № 1037 «Про оплату праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) з 1 січня 2017 року розраховуються, виходячи з розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду, встановленого у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року затверджено в розмірі 1762,00 грн. Отже, в період з січня 2018 року по грудень 2018 року (включно) підлягає застосуванню коефіцієнт коригування у розмірі 1762,00/1600,00 = 1,10125. Тобто, у 2018 році одноденна заробітна плата позивача повинна становити 475,26 грн. х 1,10125 = 523,38 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року затверджено в розмірі 1921,00 грн., а з липня 2019 року 2007,00 грн.

Отже, в період з січня 2019 року по червень 2019 року (включно) підлягає застосуванню коефіцієнт коригування у розмірі 1921,00/1600,00 = 1,200625, а з липня 2019 р. підлягає застосуванню коефіцієнт коригування у розмірі 2007,00/1600,00 = 1,254375. Тобто, у 2019 році в період з січня по червень (включно) одноденна заробітна плата позивача повинна становити 523,38 грн. х 1,200625 = 628,38 грн., а в період з липня по грудень (включно) відповідно 523,38 грн. х 1,254375 = 656,51 грн.

Таким чином, відповідно до виробничого календаря за 2019 рік, а також враховуючи останнє рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2019 року, за період з 01 січня 2019 р. по 01 грудня 2019 року (включно) з відповідача підлягає стягненню 146937,06 грн. (січень 2019 р. 21 дн. х 628,38 = 13195,98 грн., лютий 2019 р. 20 дн. х 628,38 = 12567,60 грн., березень 2019 р. 20 дн. х 628,38 = 12567,60 грн., квітень 2019 р. 21 дн. х 628,38 грн. = 13195,98 грн., травень 2019 р. 21 дн. х 628,38 грн. = 13195,98 грн., червень 2019 р. 18 дн. х 628,38 = 11310,84 грн., липень 2019 р. 23 дн. х 656,51 = 15099,73 грн., серпень 2019 р. 21 дн. х 656,51= 13786,71 грн., вересень 2019 р. 21 дн. х 656,51= 13786,71 грн., жовтень 2019 р. 22 дн. х 656,51= 14443,22 грн., листопад 2019 р. 21 дн. х 656,51= 13786,71 грн.).

В запереченнях на позовну заяву відповідач наголошує на тому, що ОСОБА_1 займав посаду директора ДО «Комбінат «Зірка», а тому оплата праці та матеріальне забезпечення позивача як керівника цієї організації проводиться саме за рахунок керованої ним організації та знаходиться в прямій залежності від результатів її виробничо-господарської діяльності. Тому вважав за необхідне залучити до участі у справі в якості співвідповідача ДО «Комбінат «Зірка».

Суд з цього приводу зазначає, що виходячи з аналізу норм ст. 51 ЦПК України, право вибору відповідача належить позивачу, а його заміна чи залучення у якості співвідповідача можлива за клопотанням позивача лише у разі, якщо позов заявлено до неналежного відповідача.

Разом з тим, відповідач не враховує, що ОСОБА_1 позивається до нього не з приводу оплати праці за фактично відпрацьований час, тобто заробітної плати, яка належить йому, але не виплачується роботодавцем, що врегульовано нормами ст.ст.115, 116, 117 КЗпП України, а з приводу стягнення середнього заробітку у зв`язку невиконанням рішення суду про його поновлення на роботі, що врегульовано статтею 236 КЗпП України.

Отже, правовідносини випливають з приводу невиконання рішення суду власником або уповноваженим ним органом, та належним відповідачем судовим рішенням вже визначено особу, на яку покладається обов`язок поновити працівника на роботі.

В рішенні Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 року обов`язок з поновлення ОСОБА_1 на роботі покладено на Державний комітет України з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Державне агентство резерву України, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу саме з цього відповідача. Крім того, з цього ж відповідача кількома судовими рішеннями, які набрали законної сили, стягувався середній заробіток на підставі ст.236 КЗпП України. Тому доводи відповідача про те, що за невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідати ДО «Комбінат «Зоря», суд вважає такими, що не ґрунтуються на нормах законів, якими врегульовано спірні правовідносини, та суперечать судовим рішенням, якими вже вирішувався такий самий спір між сторонами, але за попередні періоди невиконання рішення суду.

Доводи відповідача про те, що закінчення виконавчого провадження з виконання рішення суду від 26.08.2009 року є підставою для відмови працівнику у подальших стягненнях коштів суд визнає неспроможними, оскільки припинення можливості примусового виконання судового рішення, яке є невиконаним через дії боржника, який відмовляється від його виконання у примусовому порядку, не звільняє цього боржника від виконання рішення суду в інший спосіб, зокрема, в добровільному порядку, на що вказують положення ст. 129-1 Конституції України та інших підзаконних нормативно-правових актів щодо обов`язковості виконання рішення суду. Отже, обставини щодо закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом про поновлення позивача на роботі не звільняють боржника від виконання рішення суду, ухваленого іменем України, а отже і від відповідальності за його невиконання.

Також в запереченнях зазначається про неможливість виконання рішення суду у зв`язку із відсутністю посади директора ДО «Комбінат «Зірка», яка була скорочена. Але таке становище також не звільняє роботодавця від виконання рішення суду або застосування іншого законного механізму вирішення цього питання, а не шляхом ігнорування цього рішення суду.

Вказане, зокрема, підтверджується судовим рішенням касаційної інстанції, якою переглядалось рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017 року, яким з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05 березня 2016 року по 17 лютого 2017 року в сумі 107397,75 грн., та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2017 року про залишення цього рішення без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року за наслідками розгляду касаційної скарги Державного агентства резерву України вказані судові рішення залишені без змін (а.с.49-51).

Доводи відповідача, які він на тепер дублює у запереченнях на позов про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за подальший період невиконання, вже були предметом аналізу касаційного суду, який відхилив їх як необґрунтовані.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що касаційним судом прийнято постанову між тими ж сторонами у такому самому спорі, але за інший період вимушеного прогулу через невиконання рішення суду роботодавцем, суд бере до уваги висновки касаційного суду, яким проаналізовані ідентичні доводи скаржника на аналогічне рішення суду та визнані повністю необґрунтованими.

Доводи відповідача про те, що на теперішній час закінчилась дія контракту, укладеного з позивачем при прийнятті на посаду директора ДО «Комбінат «Зірка», тому є безпідставними його вимоги поновити його на роботі та стягнути середній заробіток у відповідності до вимог ст. 263 КЗпП України, оскільки трудові відносини між сторонами припинились, були б слушними у тому випадку, якщо б відповідачем було виконано рішення суду, а в подальшому припинено трудові відносини з позивачем у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Але відповідач не виконав рішення суду, а тому не може ставити питання у цій справі, у якій розглядається спір щодо наслідків невиконання рішення суду, про припинення трудових відносин, які він не відновив з позивачем з 2009 року.

За змістом ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 1469,37 грн., від сплати яких позивач був звільнений при пред`явленні позову до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного агентства резерву України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду в частині поновлення на роботі задовольнити.

Стягнути з Державного агентства резерву України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01 січня 2019 року по 01 грудня 2019 року (включно) в сумі 146937,06 грн.

Стягнути з Державного агентства резерву України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ) на користь держави судовий збір в сумі 1469,37 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкам апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 07.02.2020 року.

Суддя: О.С. Яцун