ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/278/17
Провадження № 2/636/511/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

за участю: секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Луговської Л.О. ,

третьої особи Новицької Т.І. ,

представників третіх осіб Кожушкової Л. А . , Ігольника П .В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали цивільної справи за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Тернівського учбового-виховного комплексу Чугуївської районної ради Харківської області, третя особа: директор Тернівського учбового-виховного комплексу Чугуївської районної ради Харківської області Новицька Тетяна Іванівна, відділ освіти Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області, про поновлення на роботі на посаді сторожа та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (в подальшому уточненим) до Тернівського учбового-виховного комплексу Чугуївської районної ради Харківської області про поновлення на роботі на посаді сторожа та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 13 500,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 01 січня 2016 року він працював у Тернівському учбовому-виховному комплексі Чугуївської районної ради Харківської області на посаді сторожа. 07 листопада 2016 року його було звільнено з займаної посади за згодою сторін, зі слів директора ОСОБА_4 без його згоди, оскільки заяви про звільнення він не писав, не розписувався в отриманих ним при звільненні документах, з ним не був проведений розрахунок по заробітній платі, тому вважає своє звільнення незаконним. Вказав, що в бесіді з директором школи ОСОБА_4 остання пояснила йому, що в неї є інша людина на дану посаду і вона хоче його звільнити, оскільки він їй не подобається, однак причин для звільнення в неї немає, тому вона пропонує написати заяву про звільнення за згодою сторін, на що позивач не погодився.

Представником відповідача та третьою особою Новицькою Т.І. надано відзиви на позов, в яких зазначили наступне: при звільненні ОСОБА_1 в листопаді 2016 року централізованою бухгалтерією відділу освіти проведено розрахунок заробітної плати та виплату компенсації за невикористану щорічну основну відпустку через «Укрексімбанк»; звільнення ОСОБА_1 відбулося за погодженням сторін 07.11.2016, після написання заяви ОСОБА_1 було запропоновано зачекати деякий час для видання наказу та оформлення документів, але він, не дочекавшись, пішов. Також вона вказала, що за час роботи в школі ОСОБА_1 неодноразово порушував дисципліну. Крім того зазначила, що адміністрація закладу неодноразово запрошувала ОСОБА_1 прийти до закладу і отримати необхідні документи: ознайомитися з наказом про звільнення, отримати трудову книжку та розписатися в журналі про її видачу, отримати медичну картку, однак кожного разу він відмовлявся розписуватися в документах, а вимагав лише довідку про заробітну плату.

В судовому засіданні позивач та його представник просили позов задовольнити в повному обсязі з мотивів, зазначених в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача з позовними вимогами не погоджувалась та просила відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем був пропущений строк подачі позовної заяви до суду щодо вирішення трудових спорів. Крім того, представник відповідача зазначала, що процедура звільнення позивача була проведена відповідно до вимог чинного законодавства.

Третя особа Новицька Т.І. проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи Чугуївського районного відділу освіти Ігольник П.В. теж заперечував проти позову, посилаючись на те, що звільнення відповідача проведено згідно закону по його заяві.

Вислухавши сторони та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в ході судового розгляду, і що не заперечується сторонами, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду сторожа в Тернівському учбовому-виховному комплексі Чугуївської районної ради Харківської області з 01.01.2016 з окладом згідно штатного розкладу та з 07.11.2016 звільнений із займаної посади за згодою сторін, однак на підтвердження цього суду не надано доказів, оскільки особова справа ОСОБА_1 зникла, що підтверджується наказом № 3-с від 30.12.2016 (т.1 а.с. 173).

Наказами Тернівського НВК Чугуївської районної ради Харківської області № 1-с від 05.05.2016 та № 2-с від 12.10.2016 ОСОБА_1 було оголошено догани: 05.05.2016 в зв`язку із ненаданням адміністрації Тернівського НВК станом на 04.05.2016 особистої медичної книжки, довідки про гігієнічне навчання та порушеннями п.п. 2, 3, 5 «Правил внутрішнього розпорядку для працівників Тернівського НВК Чугуївської районної ради Харківської області» і 12.10.2016 в зв`язку із невиконанням пп. 2.2, 2.3, 4.1, 4.2 посадової інструкції сторожа Тернівського НВК та з нанесенням матеріальної шкоди Тернівському НВК (а.с. 175, 181 т.1)

Згідно акта, складеного комісією у складі директора Тернівського НВК Новицької Т.І., заступника директора з виховної роботи Дягілевої Н.А. , завідувача господарством ОСОБА_9 та членів колективу ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , сторож ОСОБА_1 при ознайомленні з наказом про його звільнення № 131-к від 07.11.2016 відмовився від підпису і отримання копії наказу (т. 1 а.с. 185).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно платіжної відомості відділу освіти Чугуївської РДА № 06.328 від 23.11.16 ОСОБА_1 виплачено 1434,19 грн. (т. 2 а.с. 62), що також підтверджується розрахунком заробітної плати (т. 2 а.с. 65).

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з підстав припинення трудового договору, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, є угода сторін. Тобто, закон надав право сторонам при припиненні трудового договору за угодою сторін самим установлювати їхні права, обов`язки, а також особливості порядку такого звільнення.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (п. 8 Постанови №9).

Верховний Суд України на засіданні палати у цивільних справах 26 жовтня 2016 року розглянув справу № 6 - 1269цс 16, предметом якої був спір про скасування наказу про звільнення за угодою сторін, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також дійшов до висновку про те, що однією з підстав припинення трудового договору, є зокрема, угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП). ВСУ вказав, що при розгляді позовних вимог щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника про припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Таким чином, з огляду на зміст вказаних вище норм закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України вбачається, що для припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України сторонам необхідно досягти спільної згоди щодо підстав та умов розірвання трудового договору.

Під час розгляду справи, встановлено, що трудову книжку було направлено поштою на адресу позивача, також йому було виплачену вихідну допомогу при звільненні.

Матеріали справи не містять доказів, що заява про звільнення існувала, оскільки її суду не надано, та що вона була складена ним внаслідок помилки або примусу. Також відсутні докази, які б вказували про наміри позивача продовжити трудові відносини або бажання розірвати їх у інший спосіб, передбачений чинним законодавством.

За викладених вище обставин, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 був звільнений на підставі, про яку домовився з відповідачем, підписавши та подавши відповідну заяву.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Як видно з заявлених вимог ОСОБА_1 , всі вони стосуються процедури звільнення позивача та застосування, у разі визнання такого звільнення незаконним, наслідків у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання працевлаштувати та стягнення середнього заробітку.

Отже строк звернення до суду з таким позовом становить один місяць та обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 відмовився отримувати власноручно від відповідача копію наказу про звільнення та трудову книжку з записом про його звільнення, що підтверджується відповідним актом від 07.11.2016, тобто з цього моменту він дізнався про своє звільнення, а тому, звернувшись до суду з зазначеним позовом в 24.01.2017, пропустив строк, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду зазначив, що з моменту свого звільнення він тяжко захворів та був вимушений звернутися до лікаря і проходити курс лікування на денному стаціонарі. Також в січні 2017 року він звернувся до юридичної консультації, було направлено адвокатський запит, на який довгий час відповідачем не надавалась відповідь.

Разом з тим, посилання позивача на те, що довгий час відповідачем не було надано відповідь на адвокатський запит, є недоречним, оскільки адвокатський запит надійшов до навчального закладу 03.01.2017, а відповідь на нього було надано 10.01.2017. Також, як вбачається з наданих позивачем виписок із медичної картки амбулаторного хворого, він перебував на амбулаторному лікуванні з 07.11.2016, виписаний 15.11.2016; на стаціонарному - з 18.11.2016, виписаний 29.11.2016. Тому зазначені позивачем обставини не свідчать з достатньою переконливістю та очевидністю про наявність об`єктивних причин, які б унеможливлювали звернутись його до суду за захистом своїх законних прав та інтересів особисто чи через свого представника, суд вважає, що його доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду є безпідставними, а тому в задоволенні позовних вимог, визнаних судом обґрунтованими, слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення ОСОБА_1 до суду за захистом свого порушеного права при звільненні.

Виходячи з викладеного, суд залишає без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском строку позовної давності без поважної причини.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 258, 259, 264, 265 268, 272, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Тернівського учбового-виховного комплексу Чугуївської районної ради Харківської області, третя особа: директор Тернівського учбового-виховного комплексу Чугуївської районної ради Харківської області Новицька Тетяна Іванівна, відділ освіти Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області, про поновлення на роботі на посаді сторожа та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити в повному обсязі за пропуском строку звернення до суду.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений 10.02.2020.