Справа № 163/932/20 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/999/20 Категорія: 56 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 14 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги мотивував тим, що 23 жовтня 2018 року він помилково перерахував кошти у розмірі 56 995 грн на банківську картку відповідача ОСОБА_2 , який є його знайомим.

Позивач зазначав, що на його пропозицію повернути кошти, відповідач жодних дій не вчинив.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 56 995 грн, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 14 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив апеляційний суд оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки незрозуміло на підставі яких доказів, суд встановив, що 07 листопада 2018 року між ним та відповідачем відбулась операція купівлі-продажу паливних брикетів. Суд не взяв до уваги, що відповідач безпідставно набув кошти у розмірі 56 995 грн, які він 23 жовтня 2018 року йому помилково перерахував. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті і справедливим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів безпідставно внаслідок помилки їх перерахування, у зв`язку з чим вважав, що підстави для застосування до вказаних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України відсутні.

Такий висновок суду є правильний.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно квитанції, підписаної касиром Луцького відділення АТ КБ «Приватбанк», 23 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 здійснив переказ готівкових коштів у розмірі 56 995 грн на відкритий в АТ КБ «Приватбанк» картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 (а.с.4).

У вказаній квитанції платником зазначено позивача ОСОБА_1 , отримувачем - відповідача ОСОБА_2 , призначення платежу - надходження готівки за платіжними картками.

Судом також встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач ОСОБА_1 є засновником та керівником ТОВ «Парма Груп», серед основних видів діяльності якого: діяльність посередників у торгівлі паливом …; оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

Відповідач по справі ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, до видів його діяльності належать, зокрема: лісозаготівлі; виробництво інших виробів з деревини; оптова торгівля деревиною; неспеціалізована оптова торгівля тощо.

Як слідує з матеріалів справи, 23 жовтня 2018 року відповідачем, як продавцем, виписаний товарний чек на товар «брикет паливний» вартістю 57 000 грн.

Як вбачається з скріншотів по поточному рахунку ФОП ОСОБА_2 за серпень-листопад 2018 року, між останнім та ТОВ «Парма Груп» існують договірні правовідносини купівлі-продажу твердого палива (деревного вугілля та паливних брикетів), у яких ФОП ОСОБА_2 виступав продавцем, а ТОВ «Парма Груп» - покупцем.

Нормами глави 83 ЦК України визначені загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Частинами 1 та 2 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Отже, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків.

Положення ст. 1212 ЦК України застосовуються, зокрема, у випадку якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Як встановлено судом першої інстанції, належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження помилковості перерахування відповідачу коштів позивач не надав та жодних обставин, які б свідчили про можливість такої помилки, судом не встановлено.

Також встановлено, що сторони по справі є знайомими, зокрема, в силу здійснення ними господарської та підприємницької діяльності.

Крім цього, позивач не надав доказів того, що після виявлення помилкового перерахування коштів він звертався до банківської установи з питанням повернення коштів або ж з відповідною вимогою до відповідача, контактні дані якого йому достовірно були відомі.

До того ж, лише після спливу майже півтора року з часу здійснення перерахунку коштів позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, що з огляду на розмір перерахованих коштів у розмірі 56 995 грн, не може свідчити про їх помилковість.

Отже, наведене спростовує посилання позивача на допущену ним помилку та виключає випадковість таких дій.

Крім того, відповідач не заперечував отримання спірних коштів, однак не вважає їх помилковими і безпідставно набутими, оскільки між ним та позивачем існують усталені договірні правовідносини щодо придбання товару.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на думку колегії суддів, позивач ОСОБА_1 всупереч ст. 81 ЦПК України, не довів та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що перерахування ним грошових коштів у розмірі 56 995 грн на банківську картку відповідача ОСОБА_2 було здійснено помилково, а також те, що відповідач безпідставно набув вказані кошти, на що він посилалася як на підставу своїх позовних вимог, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність заявленого ОСОБА_1 позову і відмовив у його задоволенні.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги позивача про помилковість висновків суду та незаконність ухваленого рішення, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки наявні у справі докази підтверджують наявність між сторонами спору договірних правовідносин та не свідчать про помилковість перерахованих та безпідставно отриманих, як вважає позивач, відповідачем грошових коштів на виконання вказаних зобов`язань.

Інші наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 14 серпня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: