ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8226/20 Справа № 212/5567/19 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/5567/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 серпня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надаіл ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 04 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» (надалі ПАТ «Актабанк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №/Т/972128, відповідно до якого ОСОБА_1 отрима кредит в розмірі 20 000,00 гривень.

23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір про відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «Актабанк» відступило позивачу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до позичальників (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), які зазначені у Додатку №1 до Договору, у тому числі й до відповідача ОСОБА_1 .

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим, станом на 23 березня 2018 року, має заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», у розмірі 34 772,00 грн., яка складається з наступного: 15 556, 00 грн. заборгованість за основним боргом, 2,00 грн. заборгованість за процентами, 15 914,00 грн. заборгованість за комісією, 3 300,00 грн. штрафи, пеня.

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 34 772,00 гривень та судовий збір в розмірі 1921,00 гривень.

Відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, оскільки строк погашення заборгованості за кредитом є 04 червня 2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги положення пункту 5.3. Кредитного договору №08619504/Т/972128 від 04 червня 2013 року, яким сторони збільшити позовну давність до 10 років, що не суперечить статті 259 ЦК України, а тому позовна давність позивачем не пропущена та відмова суду в задоволенні заявлених позовних вимог з цих підстав є неправомірною.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04 червня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1/Т/972128, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 20 000,00 гривень. Згідно з умовами кредитного договору Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим Договором (а.с.5-6).

23 березня 2018 між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року було відступлене на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с.19-23).

На виконання умов Договору відступлення права вимоги по кредитному договору №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року, згідно вимог ст. 512-514,516 Цивільного кодексу України, ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів» 27 березня 2018 року за вих. № 002404648-1 було відправлено лист-повідомлення відповідачу про зміну умов кредитного договору, наявну суму заборгованості по кредитному договору та порядок її погашення (а.с.18).

Відповідач ОСОБА_1 , відповідно до умов кредитного договору, зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим має непогашену заборгованість перед позивачем за договором №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року в сумі 34 772,00 гривень, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу 15 556,00 гривень, заборгованості по відсоткам 2,00 гривень, заборгованості за комісією 15 914,00 гривень, штрафи, пеня 3 300,00 грн (а.с.17).

Встановивши факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 умов Кредитного договору №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року, суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів», виходячи з того, що позов подано до суду з пропуском загальної позовної давності, про застосування якої, у відповідності до ч.3 ст. 267 ЦК України, заявив відповідач.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За нормами ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як слідує з умов Кредитного договору №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року, при його укладенні сторони погодили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафу, за цим Договором встановлено тривалістю десять років (п. 5.3), тобто до правовідносин сторін застосовується позовна давність тривалістю у десять років, у зв`язку з чим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» пропущено трирічний строк на звернення до суду з позовом та про відмову в задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1/Т/972128, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 20 000,00 гривень, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошових коштів (пункт 2.1.).

Згідно п. 2.1.1. цього Договору процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0,01% річних та включається в розмір щомісячного платежу.

Згідно п. 2.1.2. Договору позичальник сплачує Банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 6500,00 грн., що розраховується як 3,25% від кредиту, вказаного в п. 2.1. цього Договору та включається в суму щомісячного платежу.

Згідно п. 2.1.2.1, в день підписання кредитного договору Клієнт сплачує банку комісію за надання кредитних коштів у розмірі 2,25% від суми кредиту, вказаної в п. 2.1. цього Договору, що складає 450,00 грн.

Погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами, в сумі 1 205,63 грн., а кінцевою датою погашення заборгованості за кредитом є 03 червня 2016 року (а.с.5-6).

У разі прострочення позичальником строків погашення щомісячних платежів, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 150,00 грн. за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину (п. 5.1.)

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції станом на вересень 2012 року, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредитних коштів за кредитом чи супроводження кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки, надання кредитних коштів за кредитом є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Отже, положення Кредитного договору №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року щодо права кредитора нараховувати комісію за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів, є нікчемними, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже, такі умови договору порушують публічний порядок.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що умови пунктів 2.1.2. та 2.1.2.1. кредитного договору щодо сплати комісії за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів суперечать вимогам наведеного вище законодавства, яке регулює публічний порядок у сфері споживчого кредитування, а тому є нікчемними в силу закону, і не підлягають визнанню недійсними, проте, зазначене не має наслідком визнання недійсним договору у цілому.

За таких обставин, в іншій частині Кредитний договір №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року є чинним та підлягає виконанню сторонами.

23 березня 2018 між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року було відступлене на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України).

На виконання умов Договору відступлення права вимоги по кредитному договору №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року, згідно вимог ст. 512-514,516 Цивільного кодексу України, ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів» 27 березня 2018 року за вих. № 002404648-1 було відправлено лист-повідомлення відповідачу про зміну умов кредитного договору, наявну суму заборгованості по кредитному договору та порядок її погашення (а.с.18), тобто ОСОБА_1 несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів».

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Як вбачається з наданих позивачем ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів» до суду першої інстанції доказів, достовірність та належність яких не оспорюється відповідачем ОСОБА_1 , станом на 23 березня 2018 року, останній має заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а саме: 15 556, 00 грн. заборгованість за основним боргом, 2,00 грн. заборгованість за процентами, 3 300,00 грн. штрафи, пеня, а тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення цієї заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Врахувавши вищевикладене, колегія суддів стягує з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» понесені та документально підтверджені витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги у розмірі 2 604,40 грн. (4 802,50 грн. (витрати понесення на сплату судового збору а.с. 4, 114) х 54,23 % (задоволені вимоги у відсотковому співвідношенні) = 2 604,40 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" заборгованість за кредитним договором №1/Т/972128 від 04 червня 2013 року, станом на 23 березня 2018 року, у розмірі 18 858 (вісімнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) гривень 00 (нуль) копійок, яка складається з наступного: заборгованість за основним боргом 15 556,00 гривень, заборгованість по процентам 2,00 гривень, штраф 3 300,00 гривень.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" удові витрати по справі у розмірі 2 604 (дві тисячі шістсот чотири) гривні 40 (сорок) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: