КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, постановлене суддею Оксютою Т.Г. 28 травня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

У С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 13.05.2019 року між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності від 14.09.2018 року, та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шафаренко Ж.Ю. і зареєстрований в реєстрі за №170. Застосувати наслідки недійсності правочину - скасувати державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Застосувати наслідки недійсності правочину, визнавши за ОСОБА_2 як єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувати у ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_4 . Також просила скасувати реєстрацію ОСОБА_4 та інших осіб у разі їх реєстрації у вказаній квартирі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала сестрі позивача ОСОБА_5 на праві власності. З 05.01.2014 року ОСОБА_5 постійно (без реєстрації) проживала у АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 мала дружні стосунки з ОСОБА_4 , яка є дружиною її племінника, та погодилась на її пропозицію видати довіреність на її ім`я для того, щоб подружжя могло безперешкодно проживати у квартирі, сплачувати житлово-комунальні послуги та утримувати її в належному стані. 14.09.2018 року ОСОБА_5 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 . Проте, 13.05.2019 року всупереч ст.ст. 232, 237, 238 ЦК Українибез згоди та дозволу ОСОБА_5 , зловживаючи її довірою, не сплативши ОСОБА_5 жодних коштів, ОСОБА_4 уклала від імені ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири відповідно до якого квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відчужила своєму чоловіку ОСОБА_3 . Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була зловмисна домовленість, внаслідок якої було вчинено правочин всупереч інтересам довірителя ОСОБА_5 та в інтересах повіреної ОСОБА_4 . Зазначала, що 31.07.2019 року ОСОБА_5 склала на ім`я позивача заповіт. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилась спадщина. 22.08.2019 року позивач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. У зв`язку з тим, що позивач є єдиною спадкоємицею майна ОСОБА_5 вона має право вимагати визнання договору купівлі-продажу недійсним і має право на витребування майна з чужого незаконного володіння. На підставі викладеного просила позов задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду Київської області від 28 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими та доведеними. Зокрема зазначив, що договір купівлі-продажу від 13.05.2019 року є недійсним, оскільки, укладаючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не повідомили нотаріуса про те, що кошти за квартиру не будуть отримуватись. Навпаки, в п.6 договору зазначили, що гроші в сумі 600 800,00 грн. покупець передав продавцю до підписання договору, та підписанням цього договору підтвердили факт повного розрахунку за нерухоме майно. Вказав на наявність зловмисної домовленості ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_5 з іншою особою, її чоловіком ОСОБА_3 , при укладенні договору купівлі-продажу належної ОСОБА_5 квартири, про що свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були.

Представник позивача та відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялась, як вбачається із конвертів, що повернулися не врученими, з місця постійного проживання відповідач ОСОБА_4 вибула.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_4 , оскільки причина її неявки є неповажною.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_5 , яка є сестрою позивача, на підставі свідоцтва про право власності від 28.04.1997 року, виданого органом приватизації ВАТ «Південзахідтрансбуд» на підставі розпорядження №122 від 28.04.1997 року.

14.09.2018 року ОСОБА_5 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , яка була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Шафаренко Ж.Ю., за якою ОСОБА_4 отримала право, діючи від імені довірителя ОСОБА_5 , управляти та розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду, закладати та приймати в заставу), на умовах, на її розсуд, користуватися, належною ОСОБА_5 на праві власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , представляти її інтереси в усіх установах і організаціях тощо.

13.05.2019 року ОСОБА_4 на підставі довіреності від 14.09.2018 року уклала від імені ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому покупцем цієї квартири виступив її чоловік ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 13.05.2019 року є недійсним, оскільки, укладаючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не повідомили нотаріуса про те, що кошти за квартиру ОСОБА_5 не отримає. Навпаки, в п.6 договору зазначили, що гроші в сумі 600800,00 грн. покупець передав продавцю до підписання договору, та підписанням цього договору підтвердили факт повного розрахунку за нерухоме майно.

Зазначила, що ОСОБА_4 діяла свідомо, всупереч інтересам довірителя, та бажала настання таких наслідків, а ОСОБА_3 , зазначаючи в договорі, що кошти за придбану квартиру сплатив до підписання договору, діяв свідомо за зловмисною домовленістю зі своєю дружиною, а несплата коштів за квартиру була несприятливим наслідком для довірителя. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_5 з іншою особою, її чоловіком ОСОБА_3 , при укладенні договору купівлі-продажу належної ОСОБА_5 квартири, про що свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були.

Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею ОСОБА_5 , зазначала, що ОСОБА_4 як представник ОСОБА_5 уклала оспорюваний договір усупереч ч. 3 статті 238 ЦК України. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на час укладення договору були подружжям, унаслідок чого ОСОБА_4 фактично уклала правочин і в своїх інтересах - отримавши право власності на Ѕ частину квартири.

Відповідно до частини першої та абзацу 1 і 2 частини третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

За частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

До такого висновку прийшов Верховний Суд при розгляді справи №4021/2995/16 від 16.05.2019 року.

Установлено, що ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. від 14.09.2018 року, 13.05.2019 року здійснила продаж належної ОСОБА_5 спірної квартири своєму чоловікові ОСОБА_3 , з якою на час вчинення правочину перебувала у шлюбі, унаслідок чого відповідно до ст. 60 СК України набула разом із чоловіком право спільної сумісної власності на вказану квартиру.

Отже, здійснюючи продаж, належної на праві власності ОСОБА_5 спірної квартири, ОСОБА_4 мала на меті набуття у власність квартири в інтересах своєї сім`ї, оскільки покупцем був її чоловік, з яким вона перебувала у шлюбі та якому надавала нотаріально завірену згоду на придбання спірної квартири (а.с.43), а тому переслідувала особисту мету, діяла не в інтересах довірителя.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Установивши, що ОСОБА_4 вчинила правочин від імені ОСОБА_5 зі своїм чоловіком, тобто фактично у власних інтересах, так як на час укладання правочину відповідачі проживали однією сім`єю, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 238 ЦК України.

Відповідно до ст.. 238 ч.3 ЦК України Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, оскільки правочин щодо відчуження спірної квартири суперечить ст. 238 ЦК України, колегія суддів вважає, що правочин повинен бути визнаний недійсним, так як вчинений не в інтересах ОСОБА_5 , яка позбавилася свого житла і кошти від продажу квартири не отримала, а в інтересах самої ОСОБА_4 та її сім'ї .

Та обставина, що ОСОБА_5 не отримала кошти від продажу квартири підтверджується поясненнями відповідача ОСОБА_3 , який підтвердив, що гроші ОСОБА_5 не сплачувалися, а також тим, що у липні 2019 року ОСОБА_5 , не будучи обізнаною з тим, що її квартира продана, вчинила заповіт на користь позивача.

Крім того, ОСОБА_4 після вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири від імені ОСОБА_5 з своїм чоловіком ОСОБА_3 , та реєстрації права власності на квартиру за чоловіком, у липні 2019 року звернулася із позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , а у жовтні 2019 року- про поділ майна подружжя, в тому числі спірної квартири.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Позивач ОСОБА_2 є спадкоємицею усього належного ОСОБА_5 майна за заповітом від 31.07.2019 року (а.с.47).

22.08.2019 року ОСОБА_2 звернулася до органів нотаріату з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_5 (а.с.49).

Згідно з довідкою від 21.01.2020 року від Першої київської державної нотаріальної контори 21.01.2020 року заведена спадкова справа № 65/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Станом на 21.01.2020 року ОСОБА_2 єдиний спадкоємець, який надіслав заяву про прийняття спадщини після померлої.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла позивач - ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, шляхом подачі 22.08.2019 року до органів нотаріату заяви про прийняття спадщини. За її заявою відкрита спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Інших спадкоємців ні за законом ні за заповітом немає, що підтверджується копією спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 , тому ОСОБА_2 є належним позивачем за даним позовом, так як вона успадкувала після смерті ОСОБА_5 всі права та всі її обов`язки.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності за нею на квартиру АДРЕСА_3 та виселення ОСОБА_4 із вказаної квартири, колегія суддів вважає, що в цій частині в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено, так як свідоцтво про право власності на спадкове майно повинно бути видано нотаріусом, а виселення особи із квартири може бути лише за певних правових підстав, на які позивач не послалася та не зазначила чи проживає відповідач у спірній квартирі та з яких підстав вона підлягає виселенню в разі її там проживання.

Оскільки колегія суддів частково задовольняє позовні вимоги , то з відповідачів на користь позивача стягує судові витрати в рівних частках.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 13.05.2019 року між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 170.

Скасувати державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 ( НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_3 ).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 960 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 960 грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 15 жовтня 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: