КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №373/1678/19

06 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Реви О.І., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

27 вересня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.04.2010 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Посилається на те, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідачка на час укладення кредитної угоди дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 15.08.2019 року має заборгованість у розмірі 43 885,51 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 22 522,38 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 7 335,62 грн., пені за прострочення зобов`язання в розмірі 10 975,02 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в розмірі 486,51 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 2065,98 грн. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку вказану загальну суму заборгованості, а також понесені судові витрати в сумі 1921 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала. Вказувала, що кредитний договір у належній письмовій формі не укладався. В анкеті-заяві не зазначено суму отриманого кредиту, з неї неможливо встановити умови кредитування, реквізити кредитної картки, дату, строк дії кредиту, строк дії картки, номер картки, тарифи, умови погашення тощо, тому анкету-заяву не можна прийняти як належний та допустимий доказ існування між банком та нею кредитних відносин із чітко визначеними істотними умовами договору. Її підпис, який би свідчив про ознайомлення з правилами користування кредитом, Умовами та Правилами надання банківських послуг, які додані до позову - відсутній. Також заперечувала факт отримання кредитних коштів в заявленому позивачем розмірі, оскільки в анкеті-заяві розмір бажаного кредитного ліміту становить 250 грн., тоді як в позовній заяві вказується, що вона отримала кредит в розмірі 15 000 грн., при цьому жодних доказів на підтвердження отримання нею грошових коштів в зазначеній в позовній заяві сумі позивачем надано не було. Зазначила, що розрахунок заборгованості є суперечливим та необґрунтованим, тому не може бути належним та допустимим доказом існування боргу. Крім того, позивачем пропущено позовну давність, у зв`язку з чим просила застосувати наслідки пропуску позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 18 грудня 2019 року представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а відповідачка його не повернула, суд першої інстанції не мав жодних правових підстав відмовляти у стягненні тіла кредиту та відсотків по кредиту. Звертала увагу на те, що оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та в цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки кредитна операція здійснюється за рахунок залучених грошових коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що позивачем не доведено видачі їй кредитних коштів на суму 15000 грн., оскільки в анкеті заяві зазначено бажаний кредитний ліміт в 250 грн. Крім того, додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не підписані нею, тому не можуть вважатися складовою кредитного договору.

У судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Штронда Антон Михайлович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.04.2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У заяві зазначено, що ОСОБА_1 погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ КБ «ПриватБанк», відповідачка має заборгованість за договором б/н від 22.04.2010 року станом на 15.08.2019 року у розмірі 43 885,51 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 22522,38 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 7335,62 грн., пені за прострочення зобов`язання в розмірі 10975,02 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в розмірі 486,51 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 2065,98 грн., тому АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення вказаної заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції посилався н те, що позивачем не надано доказів на підтвердження видачі банком відповідачці кредитної картки з певним терміном дії, доказів зарахування на цю картку суми кредиту, користування кредитними коштами. Із розрахунків заборгованості, наданих позивачем, не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань банком відповідачці відповідних сум по кредиту, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження існування заборгованості позивачем суду надано не було.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права з наступних підстав.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.04.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 22 квітня 2010 року, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 22.04.2010 року, та що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати штрафів та пені, саме у зазначеному банком розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих доказів про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів та пені, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими, а тому вірно враховані судом першої інстанції при розгляді даного спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафів.

Що стосується висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по тілу кредиту, колегія суддів їх також вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, анкета-заява підписана відповідачкою 22.04.2010 року і саме за цим договором №б/н позивач просить стягнути заборгованість.

З вказаної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я пенсійну картку та платіжну картку кредитка «Універсальна», зазначивши бажаний кредитний ліміт в розмірі 250 грн.

До суду першої інстанції позивачем не було надано доказів видачі відповідачці кредитної картки в день укладення договору, доказів відкриття на ім`я відповідачки рахунку, доказів зарахування кредитних коштів на картку, користування кредитними коштами, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, відомостей, що підтверджують тип і строк дії картки.

Додана до позовної заяви довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» підписана відповідачкою ОСОБА_1 обґрунтовано не взята судом першої інстанції до уваги, оскільки позовні вимоги банку стосуються стягнення заборгованості за договором №б/н від 22.04.2010 року, тоді як зазначена вище довідка підписана відповідачкою 21.05.2010 року до договору SAMDN6158, а тому підстави вважати, що 21.05.2010 року відповідачкою було погоджено умови кредитування за договором №б/н від 22.04.2010 року - відсутні.

До апеляційної скарги представником АТ КБ "ПриватБанк" додано довідку з якої вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н отримала, картку НОМЕР_1 , відкриту 29.04.2010 року, терміном дії до 04.2014 року; картку НОМЕР_2 , відкриту 02.06.2014 року, терміном дії до 01.2018 року; картку НОМЕР_3 , відкриту 05.05.2018 року, терміном дії до 12.2021 року та картку НОМЕР_5 відкриту 06.06.2018 року, терміном дії до 05.2022 року та виписку про рух коштів по основній карті № НОМЕР_4 ОСОБА_1 за період з 01.12.2014 року по 01.09.2019 року.

Додані представником позивача до апеляційної скарги докази правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Анкета-заява підписана відповідачкою 22.04.2010 року і вказана вище довідка не містить даних про видачу відповідачці картки в день укладення кредитного договору.

Анкета-заява також не містить даних про те, яку саме картку було видано банком відповідачці, її вид, строк дії.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитні картки №НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_5 видані в межах дії одного й того ж договору кредиту б/н саме від 22 квітня 2010 року, у зв`язку з чим, у колегії суддів відсутні правові підстави ототожнювати ці кредитні картки з кредитним договором №б/н від 22 квітня 2010 року.

Крім того, надана апелянтом виписка з карткового рахунку ОСОБА_1 відображає рух коштів за період з 01.12.2014 року по 01.09.2019 року, тоді як анкета-заява підписана 22 квітня 2010 року. За період з 22.04.2010 року позивачем не надано виписки про рух коштів по рахунку відповідачки, відкритому на підставі договору без № від 22.04.2010 рорку ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій. Крім того, додана до апеляційної скарги виписка не містить інформації про встановлення кредитного ліміту та його зміну з урахуванням того, що відповідачка виявила бажання на встановлення кредитного ліміту в розмірі 250 грн., а банк вказує, що ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 15000 грн.

Отже позивачем не було надано доказів видачі відповідачці кредитної картки в день укладення договору 22 квітня 2010 року, доказів щодо строку дії картки та її типу, що є істотними умовами договору, а також доказів зарахування кредитних коштів на картку, що позбавляє суд можливості перевірити доводи щодо строку дії договору та фактично отриманої відповідачкою суми кредиту за вказаним договором .

З наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо перевірити правильність нарахувань відповідних сум заборгованості. Розрахунок не містить даних про номер платіжної картки, на якій виникла заборгованість. Відсутні у справі докази щодо строку дії кредитної картки (строку дії договору), яка мала бути видана в день укладення кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом незаконно відмовлено у стягненні процентів за користування кредитними коштами на підставі ст.1048 ЦК України суперечать положенням ч.1 ст.13 ЦПК України, оскільки таких позовних вимог у суді першої інстанції банком заявлено не було.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмова суду у задоволенні позову банку про стягнення з відповідачки заборгованості по тілу кредиту та по відсоткам за період користування кредитними коштами призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених доказах та вимогах матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про неправильність та необґрунтованість висновків суду безпідставними, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, надав їм вірну право оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.

Головуючий: Судді: