КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1122/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/24307/18

05 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.І.

- Желепи О.В.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Колесника Костянтина Анатолійовича та представника відповідача Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» адвоката Климюк Вікторії Юріївни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Мицик Ю.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про розірвання договору, стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05 квітня 2016 року між сторонами було укладено Договір № 10-68 купівлі-продажу майнових прав на машино-місце. Згідно п. п. 1.1 - 1.6 вказаного Договору відповідач зобов`язався передати майнове право на машино-місце на отримання у власність новозбудованого машино-місця, що передбачає право позивача після прийняття будівлі в експлуатацію, набути його у власність з оформленням та реєстрацією права власності на нього. Відтак, відповідач зобов`язаний збудувати будівлю, вчинити дії щодо прийняття її в експлуатацію, надати позивачу усі необхідні для реєстрації права власності документи протягом 30 днів з моменту прийняття будівлі в експлуатацію. Пунктом 1.7 Договору передбачено строк прийняття будівлі в експлуатацію - 1 квартал 2017 року.

На виконання умов Договору позивач 07.04.2016 року та 12.04.2016 року сплатив відповідачу 200 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій.

Однак зустрічне зобов`язання з передачі машино-місця та документів на нього відповідач не здійснив і на час розгляду справи будівля не зведена, у зв`язку із чим до експлуатації не прийнята. Усні звернення позивача щодо необхідності виконання умов договору проігноровані відповідачем. 17.11.2017 року та 15.06.2018 року позивач звертався до відповідача з письмовими вимогами про повернення коштів у зв`язку із невиконанням умов договору.

Враховуючи викладене, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору, позивач просив розірвати договір, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в сумі 200 000 грн., 3% річних та інфляційні втрати, вирішити питання відшкодування судових витрат.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року позов задоволено частково.

Розірвано договір купівлі-продажу майнових прав на машиномісце № 10-68 від 05.04.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Українська будівельна компанія».

Стягнуто з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 суму попередньої оплати за договором № 10-68 від 05.04.2016 року в розмірі 200 000,00 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 2 704,80 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року стягнуто з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 276,61 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат боргу, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд без належних процесуальних та матеріальних підстав визначив стягувану суму як збитки, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Вказував на те, що виникле у відповідача зобов`язання з повернення суми попередньої оплати позивачу є грошовим, тому позивач має право на отримання від відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Посилався на те, що з моменту направлення вимог та подання позову пройшов досить тривалий час, тоді як відповідачем не вчиняються дії щодо повернення суми боргу, у зв`язку з чим позивач просив суд першої інстанції та просить суд апеляційної інстанції з метою раціонального та ефективного виконання рішення вчинити дії згідно ч.10, ч. 11 ст. 265 ЦПК України, визначивши дату початку нарахування.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду є необґрунтованим, незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що судом не враховано, що порядок розірвання договору в односторонньому порядку чітко визначено договором. Так, на підставі наданих позивачем доказів встановити наявність факту отримання відповідачем документів від позивача неможливо, а тому його твердження про те, що вимоги від 17.11.2017 та від 15.06.2018 відповідачем були проігноровані є недостовірними та необґрунтованими. При цьому, положеннями п. 7.1 договору передбачено, що будь-які спори між сторонами цього договору вирішуються шляхом переговорів, а тільки потім, у випадку недосягнення згоди між сторонами усі розбіжності та суперечки, що виникли у зв`язку з виконанням договору або його розірванням, підлягають передачі на розгляд до суду.

Вказував на те, що твердження суду про те, що відповідач посилався на відсутність істотного порушення умов договору не відповідає дійсності, оскільки відповідач таких посилань не зазначав.

Крім того, вказував на те, що судом не надано оцінки доводам відповідача, які були викладені у відзиві та безпосередньо у судовому засіданні, рішення суду не містить мотивів задоволення вимог про розірвання договору та стягнення коштів, а також критеріїв з яких виходив суд, задовольняючи такі вимоги.

Представник позивача подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, причин неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Українська будівельна компанія» було укладено договір № 10-68 купівлі-продажу майнових прав на машино-місце.

Згідно п. 1.1., п. 1.2 вказаного договору, ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язався передати ОСОБА_1 у власність майнове право на машино-місце, а останній зобов`язався сплатити ЗАТ «Українська будівельна компанія» ціну продажу майнового права згідно умовами договору та прийняти його. Майнове право відчужується позивачу, у зв`язку з чим право власності на машино-місце буде оформлене та зареєстроване за позивачем.

Пунктом 1.5. вказаного договору передбачено, що після оплати ОСОБА_1 ціни продажу майнового права, ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язане протягом 30 календарних днів передати стороні за актом передачі майнове право.

Згідно п. 1.6. договору, після прийняття будівлі в експлуатацію, її технічної інвентаризації та за умовами сплати позивачем ціни продажу майнового права відповідач зобов`язаний протягом 30 календарних днів передати позивачу машино-місце за актом прийому-передачі, а також технічний паспорт на машино-місце.

Пунктом 1.7. договору передбачено орієнтовний строк прийняття будівлі в експлуатацію - 1 квартал 2017 року.

На виконання умов договору позивач 07.04.2016 та 12.04.2016 сплатив відповідачу 200 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій.

Водночас, в порушення п. 1.5. договору ЗАТ «Українська будівельна компанія» після сплати ОСОБА_1 грошових коштів, не передало протягом 30 календарних днів за актом прийому-передачі майнове право позивачу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, розриваючи договір купівлі-продажу майнових прав на машино-місце № 10-68 від 05.04.2016 року, та стягуючи з відповідача суму попередньої оплати за договором в розмірі 200 000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено умови договору, вказане порушення є істотним для позивача, оскільки в подальшому впливає на реалізацію його права власності, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних збитків та трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини не є грошовими, відповідальність, передбачена ст.. 625 ЦК України за своєю правової природою відрізняється від збитків, відшкодування яких у разі порушення зобов`язання передбачене статтями 611 та 623 ЦК України, а тому суд вважав, що такі вимоги не ґрунтуються на приписах закону.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не може, враховуючи наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 цього Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За загальним правилом, встановленим статтею 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Такими наслідком є, зокрема, розірвання договору.

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписом частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди мають встановити не лише наявність істотного порушення договору, але і наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що вправі розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року № 6-46цс12.

Як встановлено судом, та не спростовано відповідачем, останній порушив взяте на себе зобов`язання щодо передачі за актом прийому-передачі майнового права на машино-місце протягом 30 календарних днів після його сплати позивачем, що передбачене п. 1.5. договору купівлі-продажу майнових прав.

Судом першої інстанції вірно вказано, що та обставина, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань по передачі майнового права після сплати повної ціни, позивач не отримав майнове право на машино-місце на яке він розраховував, беззаперечно свідчить про те, що порушення договору з боку відповідача є істотним, оскільки в подальшому впливає на реалізацію права власності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 10-68 від 05.04.2016 року та стягнення з відповідача на користь позивача 200 000 грн., сплачених на виконання умов вказаного договору.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано оцінки доводам відповідача, які були викладені у відзиві так і надані представником відповідача безпосередньо у судовому засіданні, рішення суду не містить мотивів задоволення вимог про розірвання договору та стягнення коштів, а також критеріїв з яких виходив суд, задовольняючи такі вимоги, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, тому вони є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доводи апеляційної скарги відповідача, про те, що судом першої інстанції не враховано, що згідно положеннями п. 7.1 договору передбачено, що будь-які спори між сторонами цього договору вирішуються шляхом переговорів, а тільки потім, у випадку недосягнення згоди між сторонами усі розбіжності та суперечки, що виникли у зв`язку з виконанням договору або його розірванням, підлягають передачі на розгляд до суду, колегією суддів відхиляються, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач до звернення до суду з позовом, звертався до відповідача з вимогами про повернення йому сплачених коштів у розмірі 200 000,00 грн., у зв`язку з невиконанням умов договору.

Таким чином, позивач використав своє право на досудове урегулювання спору, проте згоди між сторонами досягнуто не було, у зв`язку з чим останній звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Разом з тим, дійшовши вірного висновку про розірвання договору та стягнення сплачених позивачем на виконання умов договору 200 000,00 грн., суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на приписах закону, не застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню .

За статтею 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Користування чужими грошовими коштами у розумінні статті 536 ЦК України - це прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18).

Таким чином, положення частини другої статті 625 ЦК України застосовуються до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат боргу підлягають задоволенню.

Так, згідно п. 1.5. вказаного договору передбачено, що після оплати ОСОБА_1 ціни продажу майнового права, ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язане протягом 30 календарних днів передати стороні за актом майнове право.

Згідно копій квитанцій, позивач 07.04.2016 року та 12.04.2016 року на виконання умов договору сплатив відповідачу кошти у розмірі 200 000 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача за період з 13.05.2016 року (30 днів після повної оплати коштів) по 15.07.2019 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції) підлягають стягненню 3% річних у розмірі 19 041,59 грн. та інфляційній збитки у розмірі 76 656,23 грн.

Розрахунок 3%:

з 13.05.2016 до 31.12.2016 = 200 000*3%*233:366:100 = 3 819,67 грн.

з 01.01.2017 до 15.07.2019 = 200 000*3%*926:365:100 = 15 221,92 грн.

3 819,67 грн. + 15 221,92 грн. = 19 041,59 грн.

Розрахунок інфляційних збитків:

сукупний індекс інфляції за період - (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x (102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x = 1.38328115

200 000,00 x 1.38328115 - 200 000,00 = 76 656,23 грн.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що виникле у відповідача зобов`язання з повернення суми попередньої оплати позивачу є грошовим тому, позивач має право на отримання від відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних є обґрунтованими.

При цьому, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги про вчинення судом апеляційної інстанції дій згідно ч.10, ч. 11 ст. 265 ЦПК України, визначивши дату початку нарахування, задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.

Тобто, зазначення в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування є правом суду, а не його обов`язком.

Крім того, особа на користь якої ухвалено рішення суду про стягнення боргу, на який нараховано відсотки не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом за захистом свого порушеного права, у разі невиконання відповідачем рішення суду.

З урахуванням вимог ст.. 141 ЦПК України розміру задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 грн. (704,80 грн. + 1057,20 грн.)

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Колесника Костянтина Анатолійовича задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника відповідача Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» адвоката Климюк Вікторії Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати боргу у розмірі 76 656,23 грн. та три відсотки річних у розмірі 19 041,59 грн.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 грн.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий: Судді: