Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Волоніц О.Г., за участю позивачки ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного сумісного власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, 09 січня 2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольському міському управлінні юстиції. Під час перебування у шлюбі ними було придбано спільне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем. Крім того, в зазначену квартиру сторонами була придбана побутова техніка та будівельні матеріали, а саме: кондиціонер Galanz MSG-26 АН вартістю 4950,00 грн., телевізор Bravis LED-42D2050 вартістю 8373,80 грн., кухонний комбайн Philips HR 7761/00 вартістю 2199,90 грн., меблі загальною вартістю 5212,20 грн., водонагрівач Tesy вартістю 3500,00 грн., сантехніку: ванну, панель для ванни вартістю 5882,20 грн., унітаз вартістю 999,90 грн., лінолеум вартістю 9513,85 грн., наб. панель Brilliant вартістю 1881 грн., шафу вартістю 4550,00 грн., плиту газову Gorenje вартістю 6599,00 грн., будівельні матеріали та проведено ремонтно-будівельні роботи. Таким чином, вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана ними у період шлюбу. На теперішній час шлюбні відносини між сторонами припинені та позивачка проживає окремо. Між ними не досягнуто згоди у здійсненні поділу майна, яке є спільною власністю подружжя. На підставі викладеного, просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаної квартири та стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 30257,91 грн. в рахунок компенсації 1/2 частини вартості побутової техніки, витрат на проведення ремонтно-будівельних робіт, на придбання будівельних матеріалів, які були використані на проведення ремонту у вказаній квартирі та витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн.

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про розподіл майна, в обґрунтування якого зазначив, що в період шлюбу з ОСОБА_4 у 2018 році ними за спільні кошти був придбаний автомобіль Chevrolet вартістю 5000 доларів США, який зареєстрований за останньою. Оскільки спірний транспортний засіб знаходиться в розпорядженні позивачки за первісним позовом, то вона зобов`язана виплатити на його користь 1/2 частину його вартості. На підставі викладеного просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь 1/2 вартості автомобіля Chevrolet державний номер НОМЕР_1 , що складає 66000 грн.

Позивачем за первісним позовом подано письмовий відзив на зустрічну позовну заяву, в задоволенні якої просила відмовити у зв`язку із недоведеністю та необґрунтованістю. Зазначивши, що позовна заява не містить ціну позову, яка відповідає фактичній (ринковій) вартості спірного майна на день звернення до суду.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подав письмовий відзив на первісний позов в якому просив відмовити в його задоволенні у зв`язку із безпідставністю вимог. Вказав, що після реєстрації шлюбу з позивачкою, його мати вирішила подарувати квартиру АДРЕСА_1 , але оскільки вона являється громадянкою країни Ізраїль та постійно там проживає, на оформлення договору дарування потребувались значні кошти. Тому вирішили оформити договір купівлі-продажу, його мати оформила довіреність на матір позивачки та в подальшому був укладений вказаний договір, грошей при цьому ніхто не платив. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 знялась з реєстрації, забрала все майно, яке їй було необхідне, в тому числі телевізор та кухонний комбайн, автомобіль Chevrolet. Крім того, ним було сплачено на користь колишньої дружини 1500 доларів США. З приводу розподілу вартості кондиціонеру, ванної, газової плити унітаза, зазначив, що це є невід`ємною частиною квартири та не підлягає розподілу. Також вважає, що розподілу не підлягає вартість ремонтних робіт в квартирі, оскільки не конкретизовано, які саме ремонтні роботи проводились.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. В задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити з підстав, викладених у відзиві. Зазначала, що придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за 20000 доларів США, половину з яких сплатили її батьки, а половину бабка ОСОБА_2 . В період з 2015 по 2017 рік сторони придбавали телевізор, кондиціонер, кухонний комбайн, ліжко, тумби, шафу, сантехніку, проводили ремонтно-будівельні роботи, що підтверджується сплатою по квитанціям. З квартири виїхала, оскільки її бив відповідач. Пізніше знялась з реєстрації. З 2019 року по теперішній час зареєстрована в АДРЕСА_3 . Пояснила, що в період шлюбу був придбаний автомобіль марки Chevrolet, який знаходиться в її користуванні.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності, просили задовольнити зустрічну позовну заяву та відмовити у задоволенні первісних позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного та зустрічного позову з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 4 ЦПК України та статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Встановлено, що при вирішенні спору між сторонами з приводу спірних правових відносин слід керуватися нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони стосуються права власності на майно, набуте за час шлюбу.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 09 січня 2015 року по 15 лютого 2018 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованим 13 листопада 2018 року Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Саховою М.А., зареєстрованого в реєстрі за №5885, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , від імені та в інтересах яких діяла ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 49,0 кв м, житловою - 29,2 кв м. Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2017 року.

Крім того, під час шлюбу сторонами було придбано легковий автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2004 року випуску, зеленого кольору, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано на ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Згідно свідоцтва про зміну імені, виданим 02 серпня 2019 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_8 02 серпня 2019 року змінила ім`я на ОСОБА_4 .

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10 вересня 2019 року, складеного судовим експертом Новіковим В.С., ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 395524 гривні.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що спірна квартира належала бабці та діду ОСОБА_2 . Як їй відомо, мати останнього оформила довіреність на матір позивачки та в подальшому право власності оформлене на ОСОБА_2 . Який вид договору був укладений їй невідомо. Бачила, як позивачка вивозила з квартири речі, в тому числі й техніку, а саме телевізор, в цей момент відповідач був відсутній вдома.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 у 2017 році працювала кондуктором, він на той момент був директором 31 автопарку. Йому відомо, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 обидва вкладали гроші в квартиру. На теперішній час остання проживає з ним однією сім`єю.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що дружить з позивачкою ще з моменту реєстрації шлюбу з відповідачем. У квітні 2018 року їй зателефонувала позивачка та попросила забрати її речі, оскільки ОСОБА_2 її б`є. Вона з товаришами приїхала та забрала. Пізніше ОСОБА_4 забрала речі з квартири, які саме їй невідомо, однак техніку не вивозила. Вона була свідком того, як відповідач показував позивачці 6000 доларів США, але так і не віддав. Зазначила, що позивачці велику суму давала її мати. Суму, за яку сторонами придбалась спірна квартира їй невідома.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин першої та третьої статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, протилежного стороною відповідача не доведено.

Крім того, судом відхиляються доводи сторони відповідача про те, що саме за рахунок коштів його матері була придбана вказана квартира, оскільки такі обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідачем не надано, суд вважає за необхідне визнати за позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

З приводу позовних вимог за первісним позовом про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 30257,91 грн. в рахунок 1/2 частини вартості побутової техніки, витрат на проведення ремонтно-будівельних робіт, на придбання будівельних матеріалів, суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 5 статті 81 ЦПК).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Матеріали справи не містять доказів про природу походження та існування майна (місцезнаходження). В судовому засіданні позивачка не довела факт знаходження вказаного у позові майна у відповідача, більшість наданих нею товарних чеків не підтверджують факт придбання майна саме нею.

Згідно договору підряду, укладеним 18.12.2017 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» та ОСОБА_2 , ПАТ по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» зобов`язаний виконати роботу за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак в матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт, що свідчить про відсутність доказів на проведення ремонтно-будівельних робіт у спірній квартирі.

Інших аргументованих доводів і доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом в цій частині не наведено, а судом таких підстав не встановлено, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2004 року випуску, є не подільною річчю. Окрім того, матеріали справи не містять інформацію про дійсну вартість автомобіля, на момент звернення до суду.

Клопотань про призначення автотоварознавчої експертизи сторонами не заявлялось. ОСОБА_2 не здійснено внесення відповідної грошової суми компенсації на депозитний рахунок суду, відповідно до вимог ст. 71 СК України, а тому в задоволення цій частині позовних вимог слід відмовити.

За таких обставин, суд, вирішуючи спір виходить з того, що оскільки спільне майно подружжя, яке підлягає поділу, виключає можливість його реального поділу між сторонами відповідно до їх часток, а грошова компенсація вартості вказаного автомобіля ніким із сторін на депозитний рахунок суду не вносилася, то зазначене майно підлягає залишенню у спільній частковій власності сторін з визнанням за обома сторонами права на 1/2 частки зазначеного майна, без реального поділу.

На підставі викладеного, зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем за первісним позовом по справі ОСОБА_4 сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією № 18603311 від 04 грудня 2018 року, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Позивач за зустрічним позовом по справі ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 660,00 грн., що підтверджується квитанцією № 19932983 від 20 березня 2019 року, який підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 на користь позивача.

На підставі вище викладеного, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ст. 1 Першого протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 355, 369, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 2, 4, 13, 77, 81, 82, 133, 141 ЦПК України та керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 суму судового збору у розмірі 704,80 грн.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного сумісного власності подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , по 1/2 ідеальної частки, на кожного, у майні подружжя, а саме - автомобіля «Chevrolet» Lacetti, 2004 року випуску, зеленого кольору, державний номер НОМЕР_1 , залишивши цей автомобіль в їх спільній частковій власності.

Стянути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 суму судового збору у розмірі 660,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законно сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення буде виготовлений 08.10.2020 року.

Суддя: Н. В. Литвиненко