Номер провадження: 22-ц/813/1218/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Громіка Р.Д.,

суддів: Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського державного аграрного університету на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського державного аграрного університету про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Одеського державного аграрного університету, в якому просила визнати наказ Одеського державного аграрного університету №90-ВК від 28.08.2018р. про її звільнення по п.1. ст. 40 КЗпП України недійсним, поновити на роботі в Одеському державному аграрному університеті на посаді старшого лаборанту на кафедрі «Захисту, генетики і селекції рослин» та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала більш ніж 29-років на посаді старшого лаборанту на кафедрі «Захисту, генетики і селекції рослин» Одеського державного аграрного університету. Своє звільнення, у зв`язку із скороченням штату, вважала незаконним у зв`язку із тим, що при звільненні були порушені норми трудового законодавства: не запропоновані вільні посади, формально з`ясовані умови продуктивності праці і кваліфікації між працівниками та не з`ясовано наявність в неї переважного права залишення на роботі - тривалий безперервний стаж.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано наказ Одеського державного аграрного університету №90-ВК від 28.08.2018р. про звільнення ОСОБА_1 по п.1 ст. 40 КЗпП України недійсним. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Одеському державному аграрному університеті на посаді старшого лаборанту на кафедрі «Захисту, генетики і селекції рослин». Стягнено з Одеського державного аграрного університету на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 21 088,76 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подала в.о. ректора Одеського державного аграрного університету Коваленко О.А., в якій з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу в.о. ректора Одеського державного аграрного університету Коваленко О.А. обґрунтовує тим, що районним судом не було враховано те, що підставою скорочення штату працівників університету стали результати проведення аналізу економічних та фінансових можливостей, а також зменшення контингенту студентів ОДАУ, в зв`язку з чим, виникла необхідність у скороченні чисельності працівників та витрат на їх утримання, про що був виданий по університету наказ № 123-заг. від 18 червня 2018 року «Про скорочення чисельності штатних працівників ОДАУ», за яким було передбачено скорочення штатної чисельності працівників, в тому числі посад старших лаборантів у кількості 5 ставок. Щодо вивільнення штату працівників та зі змістом зазначеного наказу ректора у встановлений законодавством строк були ознайомлені всі працівники, які перебували на посадах, що скорочувались, в тому числі ОСОБА_1

Також Коваленко О.А. звертає увагу на те, що у ОСОБА_1 поряд із іншими працівниками не рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, таким чином судом першої інстанції не вірно застосовано норму ст. 42 КЗпП України. Крім того представник скаржника звертає увагу на те, що на засіданні Первинної профспілкової організації ОДАУ при розгляді подання щодо надання згоди на розірвання трудового договору з найманими працівниками, начальник відділу кадрів пропонувала присутнім на засіданні працівникам вільні посади, однак позивачем не було виявлено бажання бути працевлаштованою на посаді прибиральниці. Представник відповідача вважає, що районний суд безпідставно визнав інструкцію старшого лаборанта університету та її кваліфікаційні вимоги формальним локальним документом, та розробленим на підставі лише норм, що містять рекомендаційний характер, оскільки інструкція та вимоги до посади старшого лаборанта відповідних кафедр в університеті є розробленими із урахуванням специфіки роботи закладу вищої освіти та кожної окремої кафедри, та затверджені ректором і головою Первинної профспілкової організації університету. Вимоги інструкцій є однаковими для виконання для всіх працівників університету, і є підставами для притягнення до відповідальності за їх невиконання та контролем за дотримання трудової дисципліни. Також звертає увагу на те, що при поновленні на посаді ОСОБА_1 за оскаржуваним рішенням, керівництвом університету було звільнено з посад працівників, які займали цю посаду та мають вищу освіту та достатній стаж роботи в університеті на відповідних посадах, тим сам порушивши права третіх осіб. Крім того Коваленко О.А. зазначає, що покази свідків не могли братися до уваги, як достовірні та об`єктивні з урахуванням конфлікту інтересів, оскільки на кафедрах університету працює чоловік ОСОБА_1 .

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - такими, що не можуть прийматись до уваги.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 27 по 31 січня 2020 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом; суддя-учасник колегії Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 27 січня по 07 лютого 2020, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом, а тому повне судове рішення виготовлене 10 лютого 2020 року.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

01 червня 1989 року позивач прийнята на роботу старшим препаратором кафедри селекції, насінництва та захисту рослин Одеського інституту сільського господарства (наказом Міністерства аграрної політики від 15 липня 1999 року № 268 перейменований в Одеській державний аграрний університет).

11 вересня 1989 року ОСОБА_1 переведена на посаду лаборанта вищезазначеної кафедри; 01 грудня 2001 року переведена на посаду лаборанта кафедри селекції, генетики та захисту рослин університету (у 2009 році кафедра перейменована в кафедру «захисту, генетики і селекції рослин»); 02 жовтня 2009 року переведена на посаду старшого лаборанту даної кафедри.

Дані обставини вірно встановлені судом першої інстанції на підставі трудової книжки, копія якої міститься у матеріалах справи (т. 1, а.с. 10).

У зв`язку зі зменшенням контингенту студентів Одеського державного аграрного університету (далі - ОДАУ) 18 червня 2018 року спільним наказом №123-заг. в.о. ректора, першого проректора, проректора з правової та господарської роботи та головного бухгалтера ОДАУ з 01 вересня 2018 року було скорочена штатна чисельність працівників, зокрема п`ять штатних одиниць старших лаборантів кафедр (т.1, а.с. 43). Даний наказ 25 червня 2018 року було доведено до відома позивача (т.1, а.с. 47).

Відповідно до протоколу засідання первинної профспілкової організації працівників ОДАУ №10 від 22 серпня 2018 року ОСОБА_1 - старший лаборант кафедри захисту, генетики і селекції рослин(я кА була присутня на засіданні ) не має переважного права залишитися на роботі (т. 1, а.с. 62).

Наказом №90-ВК від 28 серпня 2018 року ОСОБА_1 - старший лаборант кафедри захисту, генетики і селекції рослин 31 серпня 2018 року звільнена з посади у зв`язку із скороченням штатів п.1 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с. 48).

Усі належні при звільненні суми згідно розрахунку перераховані на особистий рахунок позивачки 31 серпня 2018 року (згідно платіжного доручення від 30.08.2018р. №1069), а трудову книжку, оформлену належним чином, ОСОБА_1 отримала в день звільнення, про що свідчить особистий підпис у журналі обліку і руху трудових книжок.

Дані обставини встановлені під час перевірки правильності звільнення Головним управлінням Держпраці в Одеській області за скаргою ОСОБА_1 , та зазначені у листі-відповіді від 16.10.2018р. (т. 1, а.с. 33).

Також згідно даної перевірки було встановлено порушення трудового законодавства при звільненні у вигляді не запропонованої вакантної посади прибиральника службових приміщень, у зв`язку із чим керівнику закладу виданий припис щодо усунення виявлених порушень.

Відповідно до довідки про доходи середня заробітна плата старшого лаборанту ОСОБА_1 у червні - липні 2018 року складала: за місяць - 3747,48 грн., за один робочий день - 146,96 грн. (т. 1, а.с 82).

Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці в п. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, мається на увазі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (визначено у ч. 2 зазначеної статті).

При цьому, згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Крім того, керуючись ст. 43 КЗпП України звільнення працівників з підстав передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, на підприємстві потрібно погодити з профспілковою організацією, членом якої є працівник, яка розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником, у присутності працівника, на якого воно внесено ( та/або його представника за бажанням працівника), та повинно винести рішення про надання згоди або обґрунтовану відмову у наданні згоди.

Частиною восьмою зазначеної статті визначено, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання відповідної згоди.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Це головна умова залишення на роботі. За рівних умов продуктивності праці й кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, зазначеним у ст. 42 КЗпП України, зокрема: визначених у п.3 ч. 2 працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Постановою пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. №9, зокрема, роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці (якщо йдеться про звільнення у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації), скорочення чисельності або штату працівників, чи додержувався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, а також того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, і те, чи не мав звільнений працівник переважне право залишитися на роботі та чи було попереджено його за 2 місяці про наступне звільнення (п. 21 постанови).

Таким чином, при розгляді даної справи суд повинен з`ясувати: наявність та правові підстави скорочення штату; наявність належного повідомлення позивача про її звільнення; наявність пропозиції про переведення на іншу посаду; надання згоди профспілковою організацією підприємства на розірвання договору; дотримання вимог щодо наявності права переважного залишення на посаді; відповідність наказу про звільнення нормам трудового законодавства та виконання умов своєчасності розрахунку і видачі трудової книжки при звільненні. Лише при наявності доведеності виконання всіх вищезазначених умов можливо зробити висновок про законність звільнення.

Що стосується самого факту скорочення штатів суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Законом України «Про вищу освіту» визначене поняття автономності закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 32 зазначеного Закону заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право: формувати та затверджувати власний штатний розпис відповідно до законодавства. При зменшенні чисельності осіб, які навчаються за кожною освітньою програмою, у межах 20 відсотків чисельності, визначеної на початок навчання за цією програмою, штатна чисельність науково-педагогічних працівників не скорочується ( пункт п`ятий в редакції Закону № 1017-VIII від 18.02.2016р.).

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

У трудовому законодавстві відсутня чітка норма, яка регламентує дії власника або уповноваженого ним органу при плануванні звільнення працівників з причин економічного характеру. Однак ч. 2, 3 ст. 49-4 КЗпП України встановлено, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення. Професійні спілки мають право вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов`язаних з вивільненням працівників.

У відповідності до вимог ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини ( аналогія закону).

Таким чином, законодавець встановив певні обмеження дискреційним повноваженням керівництва закладу вищої освіти щодо визначення штатного розкладу та звільнення працівників з економічних причин.

Як зазначено у наказі №123-заг. від 18.06.2018р. про скорочення чисельності штатних працівників, необхідність у забезпеченні скорочення чисельності працівників та витрат на їх утримання виникла у зв`язку із зменшенням контингенту студентів. Зі змісту протоколу засідання первинної профспілкової організації працівників ОДАУ №10 від 22.08.2018р. вбачається що подання в.о. ректора університету про скорочення штату працівників пов`язано з аналізом економічних та фінансових можливостей університету.

Аналіз вищезазначених документів дає можливості прийти до висновку, що скорочення штату працівників університету було здійснено з економічних причин. Таким чином, керівництву закладу необхідно було провести реальний економічний аналіз для встановлення обґрунтованості такого рішення та наявності підстав саме такого скорочення, а також обов`язково провести консультації з профспілками не менш ніж за три місяці до запланованих звільнень, що не було зроблено.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наказ №123-заг. від 18.06.2018р. про скорочення чисельності штатних працівників ОДАУ не може вважатися таким, що винесений з дотриманням норм чинного законодавства.

Що стосується обставин звільнення у зв`язку із скороченням штату з посади старшого лаборанту саме ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано враховував наступне.

Як зазначено вище, звільнення за скороченням штату має певні обов`язкові умови. Так, у першу чергу повинно враховуватись продуктивність праці та кваліфікація працівників, які претендують на залишені після скорочення посади.

Сторона відповідача наполягає на тому, що критеріями яким не відповідає позивач є її освіта, так як посаду старшого лаборанту маже обіймати лише особа, яка має вищу освіту, а також її низькій рівень володіння комп`ютерною технікою.

В обґрунтування обов`язковості вищої освіти для даної посади сторона відповідача посилається на класифікатор професій затверджений Наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010р. за №327 та посадова інструкція старшого лаборанта затвердженої 04.03.2016 року ректором та головою профспілкової організації університету (т.1, а.с. 50), в п. 6.1 якої кваліфікаційними вимогами на посаду старшого лаборанта зазначена повна вища освіта відповідного напряму підготовки.

Суд першої інстанції при розгляді даного питання правильно враховував, що вищезазначений класифікатор професій має рекомендаційний характер застосування під час утворення професій та посад, а визначена посадова інструкція не застосовувалась в університеті, про що свідчить як відсутність її доведеності до осіб, які займають дані посади (згідно пояснень сторони відповідача - відсутні докази зворотного), а також той факт, що після її затвердження з квітня 2016 року до червня 2018 року (більш ніж два роки) не виникало питання про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді.

Що стосується продуктивності праці у розумінні виконання працівником своїх посадових обов`язків, дотримання трудової дисципліни, відсутності прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, зауважень з боку керівництва щодо строків і якості виконуваної роботи, обсягу виконуваної роботи тощо, а також кваліфікації як рівня професійної придатності, що забезпечується сукупною наявністю у працівників загальноосвітніх і спеціальних знань, умінь, здібностей, досвіду і трудових навичок, необхідних для виконання робіт певної складності за відповідною професією чи спеціальністю, та данні критерії взагалі не були предметом аналізу під час вирішення питання про звільнення, про що доводять пояснення свідків, допитаних у судовому засіданні 16.01.2019 року (т. 1, а.с. 169): професора кафедри « Захисту, генетики і селекції рослин» Мілкуса Б.Н. та декану факультету університету Іщенко І.О ., які пояснили про те, що позивач має найвищу продуктивність праці серед лаборантів кафедри та впевнено використовує комп`ютерну техніку.

Крім того, як з`ясовано у судовому засіданні у суді першої інстанції, серед претендентів на посаду старшого лаборанта, лише ОСОБА_1 працювала на даної посаді як на основному місці праці, так як інші особи працювали на данії посаді за сумісництвом, та позивач має найбільший стаж серед інших старших лаборантів.

Дані обставини надали можливість суду першої інстанції прийти до вмотивованого висновку, що під час з`ясування наявності переважного права у осіб, які претендували на посаду старшого лаборанта, не були прийняті до уваги всі важливі обставини, а тому слід вважати, що при звільненні ОСОБА_1 не були дотримані обов`язкові вимоги ст. 42 КЗпП України, що є підставою для висновку про звільнення ОСОБА_1 по ч.1 ст. 40 КЗпП України без законної підстави.

Що стосується не запропонування при звільненні вільної посади прибиральника, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги, що у судовому засіданні позивач категорично відмовилась від можливості зайняття такої посади, а тому факт не запропонування такої посади позивачу, хоча і порушує вимоги ч.2 ст. 140 КЗпП України, на вірну думку суду першої інстанції не має вирішального значення для визначення законності звільнення.

Згідно ч. 2, 3 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Приймаючи до уваги визнання факту звільнення без законних підстав суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що це є підставою для визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення позивачки на посаді, яку вона займала до звільнення та стягнення на її користь з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу. Суд, враховуючи розмір середньої заробітної плати, визначає, що на день винесення рішення з моменту звільнення пройшло п`ять місяців та шістнадцять днів, тому сума для сплати визначається у розмірі 21 088,76 грн.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними, оскільки доводи, які були зазначені в апеляційній скарзі, були обґрунтовані судом першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеського державного аграрного університету залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко