Справа № 212/4826/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 листопада 2020 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого Чайкіна І.Б., за участю: секретаря судового засідання Бесараб О.В., в порядку ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що є законним представником - опікуном та діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , третя особа - Виконком Покровської районної у місті Кривому Розі ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до відповідача ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що є законним представником - опікуном та діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , третя особа - Виконком Покровської районної у місті Кривому Розі ради, в якому просила суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Мотивуючи свою заяву тим, що вона є власником житла, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно договору купівлі-продажу ВАМ № 308248 від 19.09.2003 року права власності зареєстрованого 13.11.2003 р. № 2387514. Окрім неї у цій квартирі була зареєстрована її покійна донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Москва Російськї Федерації. В квартирі зареєстровано двох неповнолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті доньки позивачки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , старша онука - ОСОБА_3 , 2002 року народження, отримала громадянство Російської Федерації, з 10.05.2017 року зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Опікуном молодшого онука ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено ОСОБА_4 . Визначено місце проживання ОСОБА_5 разом з опікуном ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 . Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мають реєстрацію та місце проживання у місті Москва Російської Федерації. Всі комунальні послуги позивачка сплачує самостійно, несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, не має можливість оформити субсидію, тому вимушена звернутися з цим позовом до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мешкають на території Російської Федерації.
За правилами статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Оскільки відповідачами у справі є громадяни Російської Федерації, на спірні приватно-правові відносини поширюється дія Закону України «Про міжнародне приватне право».
Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом.
Статтею 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено: особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.
За змістом ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.
Згідно п.п. 2, 4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.
З огляду на наведені положення закону суд вважає, що справа підлягає вирішенню згідно положень національного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Оскільки між Україною та Російською Федерацією не укладено міжнародних договорів у сфері регулювання цивільно-правових відносин, судом направлені судові доручення про допит відповідача.
Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином,причини неявки суду не повідомила, будь - яких клопотань на адресу суду від неї не надходило.
Представниця позивачки в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про день, час та місце судового засідання, надала через канцелярію суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог.
Відповідачі ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що є законним представником - опікуном та діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи в порядку доручення іноземним судам.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомили. В матеріалах справи міститься письмове клопотання представниці ОСОБА_7 в якій остання просить проводити розгляд справи без їх участі. Щодо позовних вимог заперечували частково, а саме: щодо визнання втративши право користування житловим приміщенням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не заперечували; щодо визнання втративши право користування житловим приміщенням ОСОБА_5 , 19.02.2012 року заперечували в повному обсязі. Рішення просили прийняти відповідно до норм чинного законодавства.
Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами (заочний розгляд).
Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до приписів ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зі змісту ст.ст. 13, 81 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Растєгаєвим Вадимом Михайловичем, зареєстровано у реєстрі за № 5071, що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом про державну реєстрацію прав № 1983399 від 13.11.2003 (а.с.10 - 11).
Як вбачається з довідки виконавчого комітету ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ РАДИ ВІДДІЛУ РЕЄСТРАЦІЇ МІСЦЯ ПРОЖИВАННЯ ГРОМАДЯН зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 18.01.2013 року та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27.01.2004 року (а.с. 47, 48).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08 лютого 2017 року у відповідності до пункту «а» частини 6 статті 14 Федерального закону від 31.05.2002 року отримала громадянство Російської Федерації, що підтверджується довідкою № 2/105071 від 20.02.2017 року, виданою ГОЛОВНИМ УПРАВЛІННЯМ МІНІСТЕРСТВА ВНУТРІШНІХ СПРАВ РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ В МІСТІ МОСКВА (а.с. 22).
У зв`язку з отриманням громадянства Російської Федерації, 28.03.2017 року ОСОБА_3 отримала паспорт Громадянина Російської Федерації, згідно якого місце її проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 з 10 травня 2017 року (а.с. 15).
Місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено за місцем проживання його опікуна ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується розпорядженням Управління соціального захисту населення Західного адміністративного округу міста Москви Відділ соціального захисту населення Філі - Давидково № 246-Р від 28.10.2015 року, посвідченого Приватним нотаріусом міста Москва Щекочіхіною С.А., зареєстровано в реєстрі за № 77/630-н/77-2018-2-1532 (а.с. 25).
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тимчасово мешкає без реєстрації з 10 листопада 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 на території Російської Федерації, за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 31).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошено: кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст. 8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ( рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»)
За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння.
Враховуючи що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є повнолітньою особою, здобула громадянство Російської Федерації та згідно з відмітки в паспорті з 10 травня 2017 року має постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 у суду є підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Що стосується вимог позивачки про визнання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 таким, що втратив право користування квартирою суд зазначає наступне.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків (опікунів) , оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків (опікунів), дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків (опікунів) з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Оскільки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в віці восьми років не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не є безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачкою не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком.
Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (опікуна) малолітньої дитини.
Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Відтак, вимога про визнання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , таким, що втратив право користування квартирою порушує його житлові права та задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 317, 346, 391 ЦК України, ст. ст. 11,18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 223, 259, 265 - 268,280 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що є законним представником - опікуном та діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , третя особа - Виконком Покровської районної у місті Кривому Розі ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , що є законним представником - опікуном та діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 щодо визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Рішення складено та підписано 02 листопада 2020 року.

Суддя: І. Б. Чайкін