ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/280/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1746/19 Категорія: 304090000 Гончаренко Т. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Храпка В.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору № б/н від 11.07.2012.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 11.07.2012 ОСОБА_1 підписала заяву, на підставі чого отримала кредит у розмірі 5 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також пряму та безумовну згоду позичальника прийняти будь-який розмір кредитного ліміту позивач обґрунтовував умовами договору, що викладені у п.2.1.1.2.3 та п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Банк нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діяли на дату нарахування та викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 договору позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з п. 2.1.1.5.7 договору - слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, а у разі невиконання зобов`язань за договором відповідно до п. 2.1.1.5.6 договору на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідальність позичальника у разі прострочення зобов`язання (нарахування процентів в подвійному розмірі, пені та штрафу) позивач також обґрунтовував умовами договору, що викладені на банківському сайті в розмірі, що діють на дату нарахування.

Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, кредитні кошти повернула не повністю, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість.

Враховуючи внесені кошти на погашення заборгованості, відповідачка станом на 24.09.2019 мала заборгованість в розмірі 20906,72 грн., що складалась з такого: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 361,77 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 3964,01 грн., 0,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками, нарахованої пені за прострочене зобов`язання в розмірі 4387,22 грн.; нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в розмірі 721,97 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штраф (процентна складова) в сумі 971,75 грн.

Посилаючись на викладене, банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.07.2012 в розмірі 20906,72 грн., а також судові витрати в розмірі 1 921 грн. 00 коп.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 2 300 грн. 00 коп.

Ухвалюючи рішення, суд керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17) та виходив з того, що позивач не надав підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику умови та правила банківських послуг. А відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для того, щоб вважати Умови та Правила надання банківських послуг частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Суд погодився з позивачем, що між сторонами укладено договір про отримання лише суми кредиту, адже в матеріалах справи відсутні докази того, що інші умови договору в двосторонньому порядку підписані.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачки на користь позивача тіла кредиту, суд врахував, що відповідно до наданого розрахунку позичальником сплачено кошти в рахунок погашення: - 47 276 грн. 56 коп. заборгованості за тілом кредиту; 1 824 грн. 21 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 478 грн. 03 коп. заборгованості по пені (штрафам), комісії, а всього 49 578 грн. 80 коп.

Суд вказав, що заявлена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту не перевищує суму внесених відповідачкою коштів в рахунок повернення кредитних коштів, а тому заборгованість по тілу кредиту не підлягає стягненню, оскільки позичальник повернув суму фактично отриманих коштів.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з позивача на користь відповідачки понесені та підтверджені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 300 грн. 00 коп.

Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду про стягнення правничої допомоги, оскільки такі вимоги відповідачки не були належним чином обґрунтовані. Суду був наданий лише розрахунок щодо підготовки позовної заяви про стягнення аліментів, а тому не є належним доказом, оскільки не стосується предмету даної справи.

Щодо суті позовних вимог, то апелянт стверджує, що відповідачка приєдналась до умов публічного договору. А конклюдентними діями (користуванням кредитними коштами, частковим погашенням заборгованості) підтвердила свою згоду з запропонованими банком умовами, що свідчить про укладення договору приєднання.

Також апелянт не погоджується з висновком суду про те, що відповідачка повернула суму фактично отриманих коштів. Погашаючи картковий кредит, позичальник знову користувався кредитними коштами. Крім того, апелянт додав до апеляційної скарги виписку по рахунку відповідачки, з якої вбачається, що остання користувалась сервісом «Миттєва розстрочка». Заборгованість за вказаною послугою погашалась банком за рахунок овердрафту, встановленого на картку. В результаті цього заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. простроченим тілом кредиту, є більшою, ніж сума встановленого кредитного ліміту.

Апелянт посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 28.03.2019 (справа №428/2873/17) та від 08.07.2019 (справа №923/760/18), які зводяться до того, що непідписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та неознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

На підставі викладеного апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог банку. Судові витрати просить стягнути з відповідачки.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від ОСОБА_1 Відповідачка у відзиві на апеляційну скаргу погоджується з висновками суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, не підтвердженими належними доказами, тому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 11.07.2012 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У заяві зазначено, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають договір про надання банківських послуг (а.с. 10).

При цьому, в анкеті-заяві відсутні будь-які відмітки про умови кредитування, про розмір відсотків, під який такий кредит надавався, про відповідальність позичальника у разі порушення зобов`язань перед кредитором.

На підтвердження наявності заборгованості за складовими заборгованості (крім тіла кредиту) банк посилається на Умови та Правила надання банківських та на Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна», в яких відсутній підпис позичальника.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 11.07.2012 станом на 24.09.2019 сума заборгованості за кредитом становила 20906,72 грн., в яку включено такі складові: 10361,77 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3964,01 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 4387,22 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 721,97 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; 1471,75 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 5-9).

Крім того, в розрахунку заборгованості, наданого банком, зазначено, що позичальник погасила заборгованість за тілом кредиту в сумі 47 276 грн. 56 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 1 824 грн. 21 коп.; заборгованість по пені (штрафам), комісії в розмірі 478 грн. 03 коп., а всього 49 578 грн. 80 коп.

Наявність підстав для стягнення повної вартості кредиту, зокрема заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту, позивач обґрунтовує умовами публічного договору, до яких приєдналась відповідачка, зокрема, тими, що викладені в «Умовах та правилах надання банківських послу» та «Тарифах Банку», які є невід`ємними частинами кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов узгоджені з відповідачкою при підписанні заяви, а також те, що вказані документи на момент отримання останньою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо простроченого тіла кредиту та відповідальності за порушення умов кредитування саме в тих розмірах і порядках нарахування, зазначених в доданих банком документах.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та правильно застосовані судом першої інстанції.

До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання заяви, відповідачка була ознайомлена саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки стосовно простроченого тіла кредиту, пені та штрафу. Надані Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підтверджують узгодження з позичальником конкретних умов кредитування. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідачка не підписувала надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, то такі докази є неналежними, не підтверджують розмір заявлених банком сум, а тому не беруться до уваги судом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про міру відповідальності (зокрема, і щодо простроченого тіла кредиту, пені та штрафів), надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких міркувань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст. 634 ЦК України.

Переглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, виходячи з наданих позивачем доказів, неможливо перевірити правильність нарахування банком заявлених у розрахунку сум заборгованості щодо повної вартості кредиту.

Проте з розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник користувалась кредитними коштами та погашала заборгованість частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи позивача про те, що між сторонами був укладений договір приєднання на тих умовах, що заявляє позивач, зокрема, і щодо нарахування та розміру простроченого тіла кредиту, пені і штрафів, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував останні правові висновки Великої Палати Верховного Суду та вірно зазначив, що позивач має право на стягнення тіла кредиту, правомірно відмовивши в частині позовних вимог щодо стягнення простроченого тіла кредиту, пені та штрафів.

Проте, колегія суддів погоджується з позицією апелянта про те, що частково погашаючи заборгованість по картковому кредиту і повторно користуючись кредитними коштами, позичальник не сплатила заборгованість повністю. З розрахунку заборгованості не можна зробити висновок про те, що відповідачка повністю повернула фактично отримані кошти, як про те вказав суд першої інстанції.

З наданого банком розрахунку вбачається, що позичальник погасила заборгованість за тілом кредиту в сумі 47 276 грн. 56 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 1 824 грн. 21 коп.; заборгованість по пені (штрафам), комісії в розмірі 478 грн. 03 коп., а всього 49 578 грн. 80 коп.

Сама ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву зазначила, що у 2018 році в черговий раз скористалась наданим кредитом у розмірі 5500,00 грн. і розпочала погашення суми боргу.

Будь-яких доказів погашення всієї суми боргу відповідачка не надала.

Разом з тим банк підтвердив, що після внесення позичальником сум на погашення кредиту, станом на 24.09.2019, заборгованість за тілом кредиту становила 10361,77 грн.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про неправомірність нарахування банком заборгованості позичальника перед кредитором за простроченим тілом кредиту, пені, штрафам та комісії (у зв`язку з відсутністю доказів про узгодження таких умов з позичальником на момент укладення договору), то сплачені відповідачкою суми, які зараховані банком в погашення цих позицій, слід врахувати в погашення залишку заборгованості по тілу кредиту.

Таким чином, позовні вимоги є доведеними в частині наявності підстав для стягнення залишку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10361,77 грн.

Однак з розрахунку заборгованості встановлено, що банк визнав часткову сплату відповідачкою коштів в рахунок погашення кредиту, які банк спрямував на погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 1824 грн. 21 коп. та по пені (штрафам), комісії в розмірі 478 грн. 03 коп. (всього на суму 2302,24 грн.)

Враховуючи, що суд визнав безпідставними вимоги позову в частині нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені (штрафам), комісії, то такі суми суд зараховує в погашення залишку заборгованості за тілом кредиту в суму 10361,77 грн.

Таким чином, з відповідачки слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8059,53 грн. (10361,77 грн. - 2302,24 грн. = 8059,53 грн.).

Посилання апелянта на правові позиції Верхового Суду, викладені в постановах від 28.03.2019 (справа №428/2873/17) та від 08.07.2019 (справа №923/760/18), не є підставою для повного задоволення позову, оскільки виходячи із ч. 4 ст. 263 ЦПК України та мінливість судової практики із даного типу спірних правовідносин, суд застосовує останню правову позицію Верховного Суду та надає перевагу правовим позиціям його Великої Палати. Такий підхід дозволяє дійти усталеності, єдності та передбачуваності судової практики, що відноситься до реалізації принципу верховенства права у вирішенні судами спорів.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник подав до суду нові докази, які не були надані суду першої інстанції. Зокрема, апеляційному суду надано виписку з банківського рахунку.

За вимогами ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Надаючи в суд апеляційної інстанції нові докази на підтвердження своїх вимог, заявник не обґрунтував причини неможливості їх подання до суду першої інстанції. За таких обставин, колегія суддів не може визнати, що докази не були подані в місцевий суд за виняткових обставин, які не залежали від волі заявника.

Тому докази, додані до апеляційної скарги і які не були надані в суд першої інстанції, не беруться до уваги апеляційним судом.

Що стосується висновку суду про стягнення з позивача на користь відповідачки судових витрат, то колегія суддів не погоджується з ним з огляду на таке.

При поданні відзиву на позов банку відповідачка просила суд стягнути з позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Серед доказів, які подала відповідачка на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, наявні лише акт виконаних робіт з додатком до нього (а.с. 53 - 54) та розрахунок оплати послуг адвоката (а.с. 55). При цьому, розрахунок складено щодо виготовлення позовної заяви про стягнення аліментів та додатків до неї, тоді як в акті виконаних робіт зазначена послуга з виготовлення відзиву у даній справі. Тобто, розрахунок оплати послуг адвоката не відповідає фактично наданим послугам. Крім того, відсутній документ, який підтверджує оплату таких послуг замовником.

У зв`язку з тим, що заявниця не надала належних доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу, такі витрати не підлягають компенсації.

Тому, висновок суду про доведеність вимог відповідачки про понесені витрати на правничу допомогу є невірним, а рішення в цій частині підлягає скасуванню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позов підлягає до задоволення лише в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 8059,53 грн.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення слід скасувати в частині відмови у стягненні тіла кредиту та в частині стягнення витрат на правничу допомогу. В цій частині апеляційний суд ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову із стягненням із відповідачки на користь банку тіла кредиту в розмірі 8059,53 грн. Решта позовних вимог не підлягають до задоволення у зв`язку з їх недоведеністю.

У зв`язку з ухваленням нового рішення колегія суддів здійснює новий розподіл судових витрат на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України.

Заявлена ціна позову становить 20906,72 грн. (100%)

Позов фактично задоволено частково на суму 8059,53 грн., тобто на 38,55%.

За правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню відповідно до частки задоволених позовних вимог.

Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються з судового збору за звернення з позовом (1921 грн.) та з апеляційною скаргою (2 881,50 грн.).

Тому з відповідачки підлягають до стягнення судові витрати на користь позивача в сумі (1921 + 2881,5) х 38,55% = 1851,36 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 141, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту та в частині розподілу судових витрат.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8 059 грн. 53 коп.

В решті рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" судові витрати в розмірі 1851 грн. 36 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді