Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2020 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
в складі головуючого судді: Партоліної І.П.
при секретарі: Довгій С. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новоархангельськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, з тих підстав, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрований в будинку для постійного проживання разом зі своєю матір`ю.
04 січня 2012 року він зареєстрував у будинку свого племінника ОСОБА_2 , оскільки останній мав намір приїхати до смт Новоархангельська та працевлаштуватись.
Однак побутові та сімейні обставини відповідача склались так, що він навіть не прибув поселитися за місцем реєстрації, не привіз особистих речей. З відповідачем позивач ніякого зв`язку не має та не може самостійно зняти його з реєстрації.
Позивач вважає, що дії відповідача порушують його права як власника домоволодіння, оскільки він не може отримати субсидію та вільно розпоряджатись будинком.
07 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду спраи повідомлений належним чином, в тому числі шляхом оголошення на сайті суду, відзив на позов не надав.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 має у приватній власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджено відповідним Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.11.2011 року та витягом про державну реєстрацію прав від 08.12.2011 року по Ульянівському комунальному МБТІ.
Відповідно до довідки Новоархангельської селищної ради № 870 від 09.09.2020 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 із 04 січня 2012 року по теперішній час.
Аналогічний запис про реєстрацію відповідача зазначено і у домовій книзі на домоволодіння за вищевказаною адресою.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України констатовано, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
Згідно ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Встановлено, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, фактично не проживає за місцем реєстрації із 04.01.2012 року, про що свідчить відповідний акт від 11.09.2020 року за підписом заступника Новоархангельського селищного голови, у вказаному житловому приміщенні відсутні його особисті речі, будинком не цікавиться, участі в утриманні спірного майна не приймає, причини його відсутності невідомі.
Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за ОСОБА_2 судом не встановлено.
Відомостей про те, що відповідач цікавиться спірним житлом, або даних про те, що він звертався до правоохоронних органів, суду за захистом своїх прав та інтересів також не встановлено.
Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
За змістом зазначених норм матеріального права, відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Судом відповідачеві направлялись повістки та повідомлення за місцем його реєстрації в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, він вважається повідомленим про судовий розгляд даної справи відповідно до ст. 130 ЦПК України.
Фактичне місце проживання (перебування) відповідача, причини відсутності його за місцем реєстрації не відомі.
Оскільки відповідач фактично не проживає за адресою своєї реєстрації у спірному будинку з 2012 року, не є членом сім`ї власника будинку, інші підстави для збереження його права на проживання чи користування спірним житлом відсутні тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Суд вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.16,383,386,391,405 ЦК України,ст..ст.64,150,156 ЖК України, Законом України«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.. 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кременчука, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: будинок АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку в порядку визначеному ст. 354, 355 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 28 грудня 2020 року.

Суддя: