Справа № 265/5096/19
Провадження № 2/265/207/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06 лютого 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Шиян В.В.,

за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши в залі судових засідань без участі сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить визнати неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є власником 76/300 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 9 січня 2003 року, та власником 1/3 частини зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 8 жовтня 2002 року. Інша частина квартири знаходиться в комунальній власності, і вона проживає в ній на підставі рішення Міського виконкома № 120/2 від 26 лютого 1986 року. В зазначеній частині квартири був зареєстрований її син ОСОБА_3 , який рішенням суду був визнаний таким що втратив право користування жилим приміщенням. Також без її вдома, в квартирі було зареєстровано сина ОСОБА_3 - неповнолітнього ОСОБА_2 . Про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_2 їй стало відомо під час зняття з реєстрації ОСОБА_3 . Про існування онука вона дізналася лише в 2019 році, жодного разу його не бачила, жодного дня він не проживав в зазначеній квартирі та не користувався нею. На теперішній час їй дуже важко утримувати квартиру самостійно, при цьому вона змушена сплачувати комунальні послуги за дитину, яка жодного дня не проживала в квартирі. Реєстрація неповнолітнього ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 порушує її право на володіння квартирою, у зв`язку з чим просить суд визнати неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на житлову площу квартири АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повномі обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували.

Представник неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Судові повістки про виклик до суду надсилалися рекомендованою поштою із повідомленням за зареєстрованою адресою їх проживання, однак кореспонденція повернута поштовим відділенням без отримання адресатами, за закінченням строків зберігання.

Представник третьої особи Мамаєва С,В. через канцелярію суду подала заяву, якою просить розглядати справу без її участі. Проти задоволення позовних вимог заперечує, адже інформація про наявність в неповнолітньої дитини будь-якого іншого місця проживання в матеріалах справи відсутня. Просить суд, під час прийняття рішення врахувати висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 13-31-144 від 24 вересня 2019 року.

За наведених обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України, та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 8 жовтня 2002 року, виданого державним нотаріусом Маріупольської четвертої державної нотаріальної контори Демко М.Л., та зареєстрованого в Маріупольському бюро технічної інвентаризації 9 січня 2003 року за № 38048. ( а.с.14)

Також позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу квартири від 9 січня 2003 року, посвідченого Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю., належить 76/300 частин квартири АДРЕСА_1 . ( а.с.15)

Згідно довідки з місця проживання виданої 26 червня 2019 року ЖКП «Азовжитлокомплекс», рішення Міськвиконконкому № 120/2 від 26 лютого 1986 року та ордер на квартиру АДРЕСА_1 , не збереглися. ( а.с.17)

Згідно листів начальника ЖКП до Управління будинку № 3 , ОСОБА_6 на підставі рішення 120/2 від 26 лютого 1986 року булу виділено дві кімнати житловою площею 35,59 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 на родину з двох осіб: ОСОБА_6 , та її сину ОСОБА_7 ( а.с.18) Інша одна кімната в квартирі АДРЕСА_1 , площею 14,0 кв.м., була надана ОСОБА_8 ( а.с.18)

Згідно копії особового рахунку № НОМЕР_1 від 3 липня 2018 року, виданого ЖКП «Азовжитлокомплекс», в двох кімнатах житловою площею 33,64 кв.м., загальною площею 42,86 кв.м. квартириАДРЕСА_1 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 з 13 березня 1984 року та її син ОСОБА_3 з 15 березня 1986 року. ( а.с.19)

В одній кімнаті площею 16,71 кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності, не зареєстровано жодної особи, що підтверджується копією особового рахунку № НОМЕР_2 . ( а.с.20)

Згідно довідки № 03-147-0248 від 08 лютого 2019 року, разом з ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 знятий з реєстрації 7 лютого 2019 року. ( а.с.21)

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 грудня 2018 року визнано ОСОБА_3 таким що втратив право користування жилим приміщенням а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем тривалий час. Жодного разу вона не бачила дітей в квартирі ОСОБА_1 , та ніколи не чула, щоб в квартирі проживала дитина.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 13-31-144 від 24 вересня 2019 року - з метою соціального захисту неповнолітньої дитини, керуючись ст.19 Сімейного кодексу України, ст.12. Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 19.09.2019, вважати неможливим визнання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Мотивувальна частина.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В своїх позовних вимогах, ОСОБА_1 посилається на норми Цивільного Кодексу, що регулюють режим користування власністю, та усунення перешкод у користуванні власністю.

Однак суд звертає увагу, що дитина була зареєстрована в частину квартири, яка не належить позивачу на праві приватної власності, а виділена позивачу у користування на підстав ордеру, у зв`язку з чим суд вважає за необхідно застосовувати до зазначених правовідносин норми Житлового Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовувала тим, що неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без поважних причин не проживає у спірній квартирі, місце його проживання не відомо.

За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні. Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).

Таким чином, неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірному домоволодінні обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом. При цьому, проживання дитини з матір`ю за іншою адресою, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Положеннями ст. 11 цього Закону, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_2 , 2011 року народження, набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові ВС справа № 465/7083/13-ц провадження № 61-31340св18 від 10 липня 2019 року, з якою суд під час розгляду справи - погоджується.

Відповідно до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Суд також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

За вказаних обставин, вимоги про визнання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , за даних конкретних обставин суперечать інтересам неповнолітньої дитини, а тому, суд у задоволенні позову відмовляє.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12,13,81,133,141,263-265,280-282, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 про визнання особи таким що втратив право користування жилим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду

Позивач, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення було складено та підписано 7 лютого 2020 року.

Суддя: