КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 490/8584/18
Провадження № 2/488/193/20 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

06.10.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді - Селіщевої Л.І.,

при секретарі - Тузові Р.О.,

за участю представника позивача - ОСОБА_9.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міськради про визнання дій неправомірними та визнання наймачем житлового приміщення,-

встановив:

Позивачка - ОСОБА_1 звернулась із даним позовом до відповідача - Миколаївської міськради , в обґрунтування якого вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_2 , який був зареєстрований та проживав з 2012 року у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 . Даний гуртожиток належить до комунальної власності м. Миколаєва.

Позивачка зазначає, що хоча вона і була зареєстрована за іншою адресою - АДРЕСА_2 , проте через тривалу хворобу батька, з травня 2012 року і на час пред`явлення даного позову, вона проживала разом із батьком, доглядала його, проводила оплату житлово-комунальних послуг за кімнату, проводила у ній поточні ремонти. Все це вона робила з дозволу свого батька - ОСОБА_2 як наймача цього житлового приміщення. У квартирі, в якій вона зареєстрована, крім неї зареєстровано ще 3 особи - її неповнолітній син, мати та брат. Крім цього, там не зареєстрований, проте фактично проживає і чоловік позивачки - ОСОБА_3 .

За життя батька позивачка не порушувала питання щодо реєстрації у гуртожитку, так як вважала що має право на користування цим житловим приміщенням як член сім`ї наймача.

Після смерті батька позивачка звернулась до Управління комунального майна Миколаївської міськради і до Відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міськради із заявою щодо надання дозволу на вселення та реєстрацію її у вказаному житловому приміщенні. Проте рішенням Виконкому Миколаївської міськради, оформленим протоколом № 17 від 22.08.2018 р. їй було відмовлено.

Позивачка вважає це рішення виконавчого органу відповідача протиправним та незаконним, оскільки вона як член сім`ї наймача спірного житлового приміщення, вселилась до нього із дозволу останнього, несла усі передбачені законом обов`язки та має право на проживання у цій кімнаті.

Посилаючись на таке, позивачка у своєму позові просила:

-визнати рішення виконкому Миколаївської міськради, оформлене протоколом № 17 від 22.08.2018 р. щодо відмови у наданні їй кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 , - незаконним;

-визнати її наймачем за раніше укладеним договором найму на кімнату АДРЕСА_1 замість померлого наймача - ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити позов.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав відзив, у якому заперечував проти позову через його безпідставність та необґрунтованість. Відзив відповідача долучений до матеріалів даної справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків та дослідивши письмові докази, зібрані по справі, суд прийшов до наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 129 Конституції України закріплює основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_2 , який був зареєстрований та проживав у кімнаті АДРЕСА_1 . Даний гуртожиток належить до комунальної власності м. Миколаєва.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка - ОСОБА_1 з 2008 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 . Разом із нею за цією адресою зареєстровані: її неповнолітній син - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 та брат - ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_2 позивачка зверталась до виконавчих органів відповідача з приводу вселення до кімнати АДРЕСА_1 та визнання її наймачем цього приміщення, проте рішенням Виконкому Миколаївської міськради, оформленим протоколом № 17 від 22.08.2018 р. їй було відмовлено у цьому. Судовим розглядом встановлено, що на час винесення цього рішення, позивачка не перебувала на обліку як особа, що потребує поліпшення житлових умов.

В силу ст. 128 ЖК Української УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу у гуртожитку.

Відповідно до ст. 130 ЖК Української РСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У пункті 9 Постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із відповідними змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи докази, надані позивачкою та її представником, суд приходить до висновку, що вона не довела своїх позовних вимог. Зокрема, суду не було надано належних та допустимих доказів того, що вона постійно і тривалий час проживала зі своїм померлим батьком, вселилась до спірного житлового приміщення зі згоди останнього, вела з ним спільне господарство і не мала іншого житла.

Так, допитані у судовому засіданні свідки - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду пояснили, що позивачка дійсно часто приходила до свого батька - ОСОБА_2 , проте постійно там не проживала, доглядала за ним, готувала їжу, прибирала у кімнаті.

Також позивачкою не було надано суду доказів того, що за життя батько надавав згоду на її вселення, постійне проживання та реєстрацію у спірному житловому приміщенні. Її доводи про постійне проживання разом із батьком та ведення з ним спільного господарства свого підтвердження судовим розглядом не знайшли.

Крім цього, судом встановлено, що позивачка з 2008 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , постійно проживає саме за цією адресою, зберігає реєстрацію у цьому житловому приміщенні і не втратила зв`язку саме із цим житлом. До того ж, хоча матеріали справи не містять відповідних письмових доказів, проте у судовому засіданні представник позивача підтвердила, що чоловік позивачки - ОСОБА_3 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

До того ж, доводи позивачки про те, що вона за життя батька і після його смерті несе витрати з оплати житлово-комунальних послуг за спірне житлове приміщення, не знайшли свого підтвердження і відповідних доказів суду також не надано.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що позивачка не довела свого права, із урахуванням вказаних норм ЖК Української РСР, на користування спірним житловим приміщенням.

Також суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки про визнання неправомірними дій та рішення виконкому Миколаївської міськради, що були оформлені протоколом № 17 від 22.08.2018 р., оскільки доказів неправомірності такого рішення позивачка суду не надала.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачці понесені нею судові витрати через відмову у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міськради про визнання дій неправомірними та визнання наймачем житлового приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач - Миколаївська міськрада, 54001 м. Миколаїв, вул. Адміральська 20, .

Суддя Л.І. Селіщева