КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 761/1944/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в поряду письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Галузевий центр цифровізації та кібербезпеки» про стягнення середнього заробітку,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року,

встановив:

у січні 2020 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку - з 31.10.2019 по 29.11.2019 в сумі 29 623 грн. 21 коп. В червні 2020 року позивач збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути на його користь 68 886 грн. 89 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки відповідно до стст. 116 та 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення і в разі невиплати цих сум працівникові має бути виплачено середній заробіток за весь час затримки.

У Відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він працював у відповідача на посаді виконуючого обов`язки Генерального директора з 04.09.2019. Наказом №88-ОС від 31.10.2019 його було звільнено з посади за угодою сторін на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. За час роботи йому було нараховано заробітну плату за вересень 2019 року в сумі 37 950 грн. 01 коп., а за жовтень 2019 року - 49 897 грн. 22 коп. Однак вказана заробітна плата була йому виплачена лише 29.11.2019, а не в день звільнення. Тому він просив стягнути на його користь, з урахуванням збільшення позовних вимог, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 68 886 грн. 89 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що саме на позивача, як Генерального директора підприємства, було покладено обов`язок організовувати діяльність підприємства, в тому числі виплату заробітної плати. Оскільки заборгованість по виплаті заробітної плати виникла саме за період, коли підприємство очолював позивач та на день звільнення не була виплачена, підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 43 Конституції України, стст. 116, 117 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи, позивач був призначений на посаду виконуючого обов`язки Генерального директора ДП «Галузевий центр цифровізації та кібербезпеки» згідно наказу Міністра інфраструктури України №91-ОС від 03.09.2019 з 04.09.2019. Наказом Міністра інфраструктури України №23-ОС від 31.10.2019 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з 31.10.2019 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

В матеріалах справи міститься копія довідки, виданої на ім`я позивача 31.10.2019 за підписом в.о генерального директора ОСОБА_1 та т.в.о. головного бухгалтера-начальника фінансово-облікового відділу ОСОБА_3, згідно якої сума нарахованої позивачу заробітної плати за період з 04.09.2019 по 31.10.2019 становить 109 126 грн. 98 коп., а підлягає до виплати (з урахуванням утриманих податків) 87 847 грн. 23 коп.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно положень ч. 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В ст. 117 КЗпП України закріплено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень пп. 7.2 та 7.4 Статуту ДП «Галузевий центр цифровізації та кібербезпеки» на генерального директора покладено обов`язки розпоряджатися коштами та майном підприємства, вирішувати питання діяльності підприємства, вибирати форму і систему оплати праці, організовує внутрішній контроль та внутрішній аудит.

Посилання апелянта на те, що відсутність коштів на підприємстві не звільняє підприємство від відповідальності за несвоєчасну виплату всі належних працівникові до виплати сум при його звільненні, не може бути підставою для скасування рішення суду та задоволення заявлених ним вимог, оскільки вказана сума заборгованості складається із невиплаченої своєчасно заробітної плати, яка виникла за період, коли підприємство очолював позивач.

Доводи апелянта про те, що дія Статуту не поширюється на виконуючого обов`язки генерального директора також є необґрунтованими. В постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року (справа № 451/1363/17) викладено правовий висновок, за яким правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі КЗпП України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України. Згідно з пунктом 2 Роз`яснення 1965 року призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускається. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Керівник підприємства, установи, організації зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівникові про результати. Застосування вказаних норм права узгоджується з правовими висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року (справа № 333/7100/15-ц), від 16 травня 2018 року (справа № 756/5123/16-ц).

Після звільнення позивача, 28.11.2019 відповідач уклав з ДП «Класифікаційне товариство регістр судноплавства» Договір поворотної фінансової допомоги, за яким було отримало 3 000 000 грн. відповідно до визначеної установчими документами мети діяльності, зокрема, виплату заробітної плати та податків. 29.11.2019 підприємство здійснило виплату позивачу заборгованості по заробітній платі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Допущена в мотивувальній частині рішення описка в слові «держави» не тягне за собою зміну рішення суду, а може бути виправлена в порядку ст. 269 ЦПК України.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді