ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/110/20 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 305000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та представника ОСОБА_1 - адвоката Гураля Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/28261/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Гураля Руслана Володимировича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження, ухвалену суддею Грицак Р.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Гураль Руслан Володимирович до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Першої Львівської державної нотаріальної контори про визнання дій та рішення незаконними, -

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2019 року представник ОСОБА_2 адвокат Гураль Руслан Володимирович звернувся в суд із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Першої Львівської державної нотаріальної контори про визнання незаконним подання Головним слідчим управлінням міністерства внутрішніх справ у Львівській області реєстратору Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 01 лютого 2011 року Заяви про реєстрацію арешту всього нерухомого майна ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ); визнання незаконним та скасування рішення Першої Львівської державної нотаріальної контори та запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про реєстрацію 07 лютого 2011 року обтяження номер 10799881, а саме арешту всього нерухомого майна ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного Головним слідчим управлінням міністерства внутрішніх справ у Львівській області на підставі кримінальної справи 141-3198 від 16 січня 2010 року, а також судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Гураль Руслан Володимирович до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Першої Львівської державної нотаріальної контори про визнання дій та рішення незаконними відмовлено.

Роз`яснено позивачу, що кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна у кримінальному провадженні, а відтак заявлена позивачем позовна вимога №1 підлягає розгляду судом який розглядав (розглядає) кримінальне провадження в рамках якої вчинено дії, що оскаржується позивачем.

Роз`яснено позивачу, що із заявленою позовною вимогою, щодо оскарження дій Першої Львівської державної нотаріальної контори слід подати позов в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Гураль Руслан Володимирович просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року у справі №607/28261/19 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_2 адвокат Гураль Р.В. зазначив, що для вирішення позовної вимоги до органу слідства необхідно і достатньо встановити чи був накладений арешт взагалі, не досліджуючи при цьому правомірність його накладення. Саме від наявності арешту залежить та обставина, чи мав право орган слідства подавати заяву про його реєстрацію. Вказує, що необхідно розмежувати дії слідчого, які вчинені в порядку визначеному кримінальним процесуальним законом (накладення арешту) та дії, які він вчиняв в сфері публічних (не кримінальних) відносин на підставі положень ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстрація арешту). КПК України не передбачає ні повноважень слідчого щодо реєстрації накладеного арешту, ні порядку такої реєстрації. Тому, дана вимога не стосується жодної процесуальної дії, вчиненої в межах КПК, а висновки суду про необхідність оскарження дій слідчого в порядку статті 234 КПК України 1960 року є помилковими. Арешт майна позивачки зареєстровано слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо дій третіх осіб, а ОСОБА_1 не є стороною кримінальної справи 141-3198 від 16 січня 2010 року. Оскільки остання не є учасником кримінального процесу, то між нею та відповідачем-1 кримінально-процесуальні відносини не виникали, а вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 807/137/18 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відступила від висновків, викладених у постанові від 04 квітня 2018 року у справі №826/9928/15 і тому посилання суду першої інстанції на змінену правову позицію є недоречним.

Сторони своїм правом на відзив не скористалися.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Гураль Р.В. апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, зіславшись на доводи викладені в ній.

Представник ГУ МВС України у Львівській області та представник Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 056.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши пояснення представника позивача, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що згідно позовної вимоги №1 позивач оскаржує дії вчиненні Головним слідчим управлінням міністерства внутрішніх справ у Львівській області в рамках розслідування у кримінальній справі №141-3198 від 16 січня 2010 року. Враховуючи те, що вказані правовідносини виникли за дії КПК України від 1960 року, то порядок накладання арешту на майно, скасування арешту, вирішення інших питань з приводу арешту майна було врегульовано у статтях 126, 234 КПК України від 1960 року. Крім цього, предметом справи (позовна вимога №2) є спір, що не має ознак приватноправового характеру, оскільки предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, зокрема, правомірність здійснення реєстрації обтяження, а відтак вказаний спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає встановленим обставинам, нормам процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку, якщо такий спір є спором цивільним.

У разі, якщо право власності особи порушено у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.

Судом встановлено, що позовна вимога № 1 стосується оскарження позивачем дій, вчинених Головним слідчим управлінням міністерства внутрішніх справ у Львівській області щодо арешту майна в рамках розслідування у кримінальній справі № 141-3198 від 16.01.2010, тому колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку, що дане питання вирішується у порядку, передбаченому КПК України, навіть за умови, що позивач не є учасником кримінального провадження.

У зв`язку з цим не заслуговують на увагу доводи заявника, що оскільки позивач не є учасником кримінального процесу, тому між нею та відповідачем-1 кримінально-процесуальні відносини не виникали, а вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінального провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України зазначив, що фраза встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін судом, встановленим законом у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що позивач оскаржує дії нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори, вчинених на виконання своїх владно-публічних та управлінських функцій, як державним реєстратором в порушення вимог Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не пов`язаних з цивільно-правовими угодами.

Спір не має ознак приватноправового характеру, оскільки предметом перевірки в цій справ є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій не пов`язаних з цивільно-правовими договорами.

Тому, колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку, що даний спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Недоречним є посилання заявника в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 807/137/18 щодо критерію визначення юрисдикції спорів відносно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки дана правова позиція стосується щодо оскарження реєстраційних дій державного реєстратора, а також вимог про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, незалежно від того чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів, вирішуються в залежності від суб`єктного складу сторін за правилами цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гураля Руслана Володимировича слід залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гураля Руслана Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 10 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді