Уманський міськрайонний суд Черкаської області
Справа №705/2901/18
2-о/705/5/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді Коваля А.Б.

при секретарі Безвенюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Балтазарівка Чаплинського району Херсонської області. Зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з агресією Російської Федерації в Криму і на сході України, в серпні 2014 року був призваний по мобілізації до складу Збройних сил України і проходив військову службу у складі 15-го окремого гірсько-піхотного батальйону Збройних сил України (в/ч пп НОМЕР_1 ).

06.02.2015 року він виконував бойові завдання поблизу н.п. Орлівка Ясинуватського району Донецької області. Близько 16.00 години представники контрольованих Російською Федерацією іррегулярних збройних формувань здійснили артилерійський обстріл, в результаті якого він отримав мінно-вибухову травму, множинні сліпі вогнепальні поранення грудної клітки, проникаючі з пошкодженням перикарда, гортані, ділянки акроміона, лівої лопатки, пахової ділянки з обох сторін, в/3 правого стегна, скальповано-рвану рану лівої гомілки. Після тяжкого поранення першу допомогу йому було надано у міській лікарні м. Артемівськ (нині місто Бахмут), після чого він продовжив курс лікування в інших медичних закладах України, однак повність так і не одужав.

Направленням на медико соціально-експертну комісію встановлена історія захворювань, отриманих від травм в зоні проведення бойових дій та поставлений діагноз при направленні на МСЕК. Документ міститьб наступний діагноз: наслідки перенесеної мінно-вибухової травми 06.02.2015 року у виді зміцнілих післяопераційних рубців грудної клітки, передньої черевної стінки, гортані, ділянки акроміона, лівої лопатки, пахової ділянки з обох сторін, в/3 правого стегна, скальповано-рвана рана лівої гомілки, операцій 07.02.2015 року первинної хірургічної обробки ран, 19.02.2015 року стернотоміїі, видалення сторонніх тіл перикарда, 12.02.2015 року аутодермопластики дефекту шкіри лівої гомілки, 15.04.2015 року видалення стороннього тіла верхньої третини правопредпліччя та правої надбрівної ділянки, з приводу множинних вогнепальних поранень грудної клітки з пошкодженням перикарду, акром іону, лівої лопатки, пахової ділянки з обидвох сторін, верхньої третини правого стегна, скальповано-рваної рани лівої гомілки з комбінованою контрактурою лівого колінного суглобу з помірним порушенням функції лівої нижньої кінцівки. Вказані травми та поранення дійсно пов`язані із захистом Батьківщини. Захворювання у виді помірно вираженого тривалого невротичного розладу, асоційованого зі стресом, дійсно пов`язане із захистом Батьківщини.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Тому заявник просив суд встановити юридичний факт поранення його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 06.02.2015 року поблизку н.п. Орлівка Ясинуватського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, на адресу суду направив письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у його відсутність, вимоги заяви підтримує та просить суд її задоволити.
Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, на адресу суду направили письмові пояснення, у якому просять також суд справу слухати у відсутність їх представника.

Заінтересована особа Посольство Російської Федерації в Україні, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили та будь-яких клопотань чи заяв на адресу суду не надходило.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був призваний по мобілізації до складу Збройних сил України в серпні 2014 року і проходив військову службу у складі 15-го окремого гірсько-піхотного батальйону Збройних сил України (в/ч пп НОМЕР_1 ).

Відповідно до Довідки військової частини пп. В4742 від 26.05.2015 року сержант (моб.) ОСОБА_1 06 лютого 2015 року одержав мінно-вибухову травму. Множинні вогнепальні сліпі поранення грудної клітки, проникаючі (2) з пошкодженням перикарда, гортані, ділянки акро іона, лівої лопатки, пахової ділянки з обох сторін, верхньої третини правого стегна, скальповано-рвана рана лівої гомілки близько 16 годині під час виконання бойового завдання в зоні проведення АТО поблизу н.п. Мала Орловка при артилерійському обстрілі. Поранення сталося під час виконання дій, що входять до обов`язків військової служби та не пов`язане з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства. Розслідування проводилося на підставі наказу командира військової частини пп. В4742 від 11 лютого 2015 року № 191 (а.с. 89).

Таким чином факт поранення заявника при виконанні обов`язку військової служби 06.02.2015 року поблизку н.п. Орлівка Ясинуватського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що він отримав поранення при виконанні службових обов`язків внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник ОСОБА_1 акцентував увагу на відсутності іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним захворювання та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Суд відмічає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 82 ЦПК України.

Як загальновідомо, у квітні 2014 року контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також залучені такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015.

23.08.2014 розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України».

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російської Федерацією.
Частиною 4 статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991).

Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують, на думку суду, також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р.

З огляду на викладене та встановлені обставини, суд погоджується з доводами заявника, що його поранення 26.07.2014 року в районі Луганського аеропорту м. Луганськ Луганської області України та перебування у полоні з 26 липня 2014 року по 10 серпня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

При розгляді цієї справи, судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду в справі №755/14659/16-ц та в інших постановах цього суду в справах №752/6366/16-ц, №428/8076/16-ц, №428/1397/16-ц, №243/7029/17, №417/3852/17, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц, в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).

Встановлення юридичного факту поранення заявника та його перебування у полоні, породжуватиме для заявника юридичні наслідки набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.

Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз.15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд в справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц,№363/2981/16-ц, тощо.

Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту поранення та перебування у полоні заявника при виконанні військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки встановлення вказаного факту породжує для заявника певні правові наслідки.

Керуючись ст.ст. 2, 259, 263-265, 268, 315-319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задоволити.

Визнати встановленим факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 06.02.2015 року поблизу н.п. Орлівка Ясинуватського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

На рішення суду, протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. Б. Коваль