Номер провадження: 22-ц/813/7372/20
Номер справи місцевого суду: 515/425/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Цюри Т.В., Гірняк Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 червня 2020 року, постановленого під головуванням судді Тимошенко С.В., -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» (далі ПрАТ «СК «УНІКА») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі ПАТ «НАСК «Оранта» про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно зі ОСОБА_1 та ПАТ «НАСК «Оранта» майнову шкоду в розмірі 91660 грн. та судовий збір.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 22 липня 2020 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО CORPORATE» № 030346/4100/0000004, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 . 13 травня 2017 року на перехресті вулиць Стеценка та Щербаківського у м. Києві ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв зіткнення з вище вказаним транспортним засобом.

Постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.09.2017 р. ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Цивільна правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника та водія транспортного засобу «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахована ПАТ «НАСК «Оранта» на умовах договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому ПАТ «НАСК «Оранта», як страховик за договором, також є особою відповідальною за завдані збитки. Проте, а ні ОСОБА_1 , як особа, яка безпосередньо відповідає за завданні збитки, а ні ПАТ «НАСК «Оранта», як страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застраховано цивільну-правову відповідальність, добровільно не бажають відшкодовувати збитки.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 червня 2020 року позов ПрАТ «СК «УНІКА» задоволений частково.

Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ПрАТ «СК «УНІКА» майнову шкоду в розмірі 91660 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «НАСК «Оранта» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким в задоволені позову до ПАТ «НАСК «Оранта» відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ПАТ «НАСК «Оранта» зазначає, що суд не взяв до уваги, що ПрАТ «СК «УНІКА» звернулося до ПАТ «НАСК «Оранта» з заявою про страхове відшкодування 13 червня 2018 року, тобто прострочивши місяць річного строку звернення з дня настання ДТП.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ПрАТ «СК «УНІКА» зазначає, що страховий випадок (дорожньо-транспортна подія за участю застрахованого засобу) виник 13 травня 2017 року, а отже строк позовної давності спливає 13 травня 2020 року відповідно до ст. 257 ЦПК України.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди сторонами не оскаржується.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 13.05.2017 р. о 22 год. ОСОБА_1 на вул. Стеценка у м. Києві, керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснивши рух на забороняючий (червоний) сигнал світлофору, виїхав на перехрестя вул. Стеценка з вул. Щербаківського та здійснив зіткнення з автомобілем марки «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер. НОМЕР_1 . В результаті зіткнення обидва автомобілі отримали механічні пошкодження, а водій Daewoo Lanos ОСОБА_3 та пасажирка даного автомобіля ОСОБА_4 отримали легкі тілесні ушкодження.

Постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.09.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, передбаченого ст.124 КУпАП.

Також судом встановлено, що позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої в розмірі 91660 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 023680 від 24.05.2018 р. (а.с.68), страховим актом (а.с.66).

13.06.2018 року за № 4563 позивач звернувся до ПАТ «НАСК «Оранта» з заявою на виплату страхового відшкодування у розмірі 91660 грн., оскільки цивільно-правова відповідальність власника наземного транспорту марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , забезпечена страховим полісом (а.с.71).

04.07.2018 року ПАТ «НАСК «Оранта» відмовила ПрАТ «СК «УНІКА» у виплаті страхового відшкодування з підстав недотримання визначеного Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку звернення за виплатою (а.с.72).

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», що підтверджено витягом з централізованої бази даних МТСБ України (а.с.69).

Задовольняючи частково позов ПрАТ «СК «УНІКА» та стягуючи з ПАТ «НАСК «Оранта» майнову шкоду у розмірі 91660 грн., суд першої інстанції виходив з наступного.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст.38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до ч.4 ст.1195 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.

Тобто, всі претензії щодо невиплати страхового відшкодування в повному обсязі, позивачем можуть пред`являтись саме до страховика ПАТ «НАСК «Оранта», оскільки розмір заявлених позивачем витрат, не перевищує межі страхового відшкодування, передбаченої у полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за яким відповідач застрахував цивільну відповідальність забезпечуваного транспортного засобу марки.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта», що підтверджується полісом.

Згідно ст.35.1. Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до ст.37.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої ст.41 цього Закону);

37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;

37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або житло потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

37.2 рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови;

37.3. незадовільне фінансове становище страховика (МТСБУ і не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

В силу ст.8 Закону України «Про страхування», страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про страхування», договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст.979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як передбачено ч.1 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

На підставі викладених обставин справи, суд у відповідності до норм чинного законодавства, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ПрАТ «СК «УНІКА», стягнувши з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ПрАТ «СК «УНІКА» майнову шкоду у розмірі 91660 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «НАСК «Оранта» про те, що суд не взяв до уваги, що ПрАТ «СК «УНІКА» звернулося до ПАТ «НАСК «Оранта» з заявою про страхове відшкодування 13 червня 2018 року, тобто прострочивши місяць річного строку звернення з дня настання ДТП, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ПрАТ «СК «УНІКА» виплативши страхове відшкодування ОСОБА_2 24 травня 2018 року (а.с. 15), саме з цього часу має право на звернення в порядку регресу, а тому зазначені доводи не вказують на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди не переглядалося.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 жовтня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Т.В. Цюра

______________________________________ Л.А. Гірняк