Єдиний унікальний номер 235/2957/20
Номер провадження 22-ц/804/2570/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року

м. Бахмут

справа № 235/2957/20

провадження № 22-ц/804/2570/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Папоян В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 235/2957/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2020 року (суддя Хмельова С.М. ), ухваленого в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, повне судове рішення складено 12 червня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В травні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що вона з 19 січня 2012 року по 04 лютого 2020 року працювала на посаді фельдшера здравпункта (табельний номер 40091) на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська».

Відповідач систематично порушував строки виплати заробітної плати, що змусило її 04 лютого 2020 року припинити з ним трудові відносини відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України (порушення законодавства про працю). У день звільнення, в порушення вимог ст.116 КЗпП України розрахунок по заробітній платі з нею не було проведено.

Відповідач надав довідку про заробітну плату за період 2020 року, в якій визначений розмір заробітної плати на момент звільнення в розмірі 37 461,91 грн., однак не зрозуміло чи визнає відповідач вказану заборгованість або вважає що її сплатили.

Окрім того відповідач не сплатив заборгованість із заробітної за листопад - грудень 2019 року в розмірі 11 437,21 грн., яка зазначена в довідці про заробітну плату за період 2018-2019 роки. Загальна сума заборгованості із заробітної плати на момент звільнення складає 48 899,12 гривень.

Так як у день звільнення вона не працювала, вимога про остаточний розрахунок була заявлена у заяві про звільнення. Станом на поточну дату відповідач так і не здійснив остаточний розрахунок.

Вважає, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки рахунку при звільненні з 04 лютого 2020 року по 08 травня 2020 року. День звільнення: 04 лютого 2020 року. Дата звернення до суду: 08 травня 2020 року. Затримка складає: 63 робочих дні (16 днів у лютому, 21 день в березні, 21 день в квітні, 5 днів в травні), 624,83 грн. - середньоденна заробітна плата згідно довідки відповідача. Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 08 травня 2020 року становить: 624 грн. 83 коп. (середньоденний заробіток) х 63 (кількість робочих днів затримки) = 39 364 грн. 29 коп.

Просила суд стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 лютого 2020 року по день ухвалення судового рішення, розмір якого станом на 08 травня 2020 року становить 39364 грн. 29 коп.; стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська на її користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 48 899 грн.12 коп.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково: стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 32 336 грн. 80 коп. Стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.05.2020 року по день постановлення рішення суду (12.06.2020 року) у розмірі 11 871 грн. 77 коп. з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів. Стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що право позивача на отримання заробітної плати було порушено відповідачем, а тому воно підлягає захисту судом шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі - 32 336,80 грн., сума розрахована за винятком обов`язкових утримань.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частинні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з того, що позивачка в останній день роботи не працювала, в заяві про звільнення вказала тільки про виплату тримісячного середнього заробітку, вимоги про остаточний розрахунок при звільненні не зазначила. Звернулась до суду 08 травня 2020 року (дата вказана на конверті а.с.16), представником відповідача 15 травня 2020 року в приміщенні суду отримано ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї матеріалів. Таким чином 15 травня 2020 року ДП «ВК «Краснолиманське» фактично отримало вимогу від позивачки про виплату сум, які належні їй при звільненні. Отримавши позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідач не вжив заходів щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем, а тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 16 травня 2020 року (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) по 12 червня 2020 року (день постановлення рішення суду) в розмірі 11 871,77 гривень (624,83 грн.*19 днів.)

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду позивач - ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині незадоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а є обов`язком роботодавця, закріпленим законодавчо, і не може ставитися у залежність від певної дії звільненої особи (особистого звернення, пред`явлення вимоги).

Суд першої інстанції помилково прийняв до уваги позицію відповідача щодо непред`явлення нею вимоги про проведення з ним розрахунку, оскільки відповідно до положень статті 43 конституції України кожен має право на заробітну плату, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Крім того, зазначає, що чинним законодавством України взагалі не визначено в якій формі (усній чи письмовій) повинна заявлятися вимога про остаточний розрахунок, що в свою чергу створює правову невизначеність.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 працювала на ДП «ВК «Краснолиманська» у період з 25 липня 2011 року по 18 січня 2012 року., та з 19 січня 2012 року по 04 лютого 2020 року фельдшером та медичною сестрою. 04 лютого 2020 року звільнена за власни м бажанням за ч. 3 статті 38 КЗпП України (а.с.7-9).

Відповідно до наказу про звільнення від 04 лютого 2020 року за № 151 К ОСОБА_1 звільнена. В наказі зазначено про вказівку розрахунковому відділу виплатити вихідну допомогу сестрі медичній поверхні ОСОБА_1 в розмірі тримісячного середнього заробітку з 04 лютого 2020 року., ст.44 КЗпП України (а.с.12).

В заяві про звільнення від 28 січня 2020 року позивачка просить звільнити її за власним бажанням з 04 лютого 2020 року відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням законодавства про працю, яке полягає у невиплаті заробітної плати в строк, визначений статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» просить вважати датою звільнення 04 лютого 2020 року останній день відпустки. Також просить виплатити їй вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку згідно статті 44 КЗпП України. (а.с.28).

Відповідно до довідки за № 895 від 10 червня 2020 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 624,83 гривні.(а.с.29).

Відповідно до довідки за № 896 від 10 червня 2020 року ОСОБА_1 за грудень 2019 року нараховано 6785,59 гривень, за винятком обов`язкових утримань до сплати - 5394,55 гривень, з яких у травні 2020 року (під час перебування цивільної справи в провадженні суду) перераховано 2000 гривень. Сума заборгованості по заробітній платі за грудень 2019 року складає - 3394,55 гривень (а.с.30).

Відповідно до довідки за № 897 від 10 червня 2020 року ОСОБА_1 за січень 2020 року нараховано 7005,27 гривень, за винятком обов`язкових утримань до сплати - 4466,79 гривень, за рахунок коштів ФСС - 1124,13 гривень, які перераховані 24 березня 2020 року за кошти ФСС. Сума заборгованості по заробітній платі за січень 2020 року складає - 4466,79 гривень. (а.с.31).

Відповідно до довідки за № 898 від 10 червня 2020 року при звільненні ОСОБА_1 нараховано за лютий 2020 року 30 456,64 гривень, за винятком обов`язкових утримань до сплати 24 475,46 гривень. (а.с.32).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа виникла з трудових відносин та ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частинні стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання заробітної плати було порушено відповідачем, а тому воно підлягає захисту судом шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі -32 336,80 грн., сума розрахована за винятком обов`язкових утримань.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частинні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з того, що позивачка в останній день роботи не працювала, в заяві про звільнення вказала тільки про виплату тримісячного середнього заробітку, вимоги про остаточний розрахунок при звільненні не зазначила. Позивачка звернулась до суду 08 травня 2020 року (дата вказана на конверті а.с.16), представником відповідача 15 травня 2020 року в приміщенні суду отримано ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї матеріалів. Таким чином 15 травня 2020 року ДП «ВК «Краснолиманське» фактично отримало вимогу від позивачки про виплату сум, які належні їй при звільненні. Отримавши позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідач не вжив заходів щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем, а тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 16 травня 2020 року (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) по 12 червня 2020 року (день постановлення рішення суду) в розмірі 11 871,77 гривень (624,83 грн.*19 днів.)

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що в день звільнення - 04 лютого 2020 року, на момент отримання трудової книжки, підприємством було проведено повний розрахунок з працівником.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед позивачем по заробітній платі не була сплачена.

Зважаючи на те, що у день звільнення позивач не працювала, відповідно до положень статті 116 КЗпП України, сума заборгованості мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного для після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем було пред`явлено відповідачеві вперше саме шляхом звернення до суду з даним позовом, а тому строк затримки розрахунку при звільненні належить обраховувати з 16 травня 2020 року (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) і по 12 червня 2020 року (день постановлення рішення суду).

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).

Згідно з нормами тривалості робочого часу, визначених розрахунками Міністерства соціальної політики України, в період з 16 травня 2020 року по 12 червня 2020 року кількість робочих днів становила 19 днів.

Відповідно до довідки за № 895 від 10 червня 2020 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 624,83 гривні.(а.с.29).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 11 871,77 грн., який обчислений шляхом множення кількості робочих днів - 19 на суму середньоденного заробітку позивача - 624,83 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно стягнув з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2020 року по 12 червня 2020 року в розмірі 11 871,77 грн. При цьому, оцінивши належним чином докази у справі, встановив, що з вимогою до відповідача про розрахунок заробітної плати позивач звернувся вперше саме звертаючись до суду з вказаним позовом 08 травня 2020 року.

Крім того суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 32 336,80 грн., оскільки відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції частково виплатив заборгованість по заробітній платі, що підтверджується довідкою № 896 від 10 червня 2020 року.

Доводи апеляційної скарги, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

В.В. Папоян