РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Лященка О.В.,

за участю секретаря судового засідання Мазій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач, треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернувся із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського про визнання права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 18 грудня 1998 року по теперішній час є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу при військові частині НОМЕР_1 .

23.02.2012 року він був постановлений на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 м. Луцьк, а з 30.08.2012 року перебуває на черзі для першочергового забезпечення житлом.

Зазначає, що він разом із дружиною ОСОБА_2 і трьома синами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 з 2014 р. фактично проживають у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Дане житло є відомчим та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західно територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України.

Згадана кімната була надана йому на підставі усної домовленості з основним наймачем кімнати ОСОБА_6 , який, як йому відомо, виїхав разом з сім`єю на постійне місце проживання до Російської Федерації. Факт їхнього проживання у гуртожитку складено завідуючою гуртожитком ОСОБА_7 у присутності двох свідків (сусідів). Він регулярно сплачує платежі за комунальні послуги (теплопостачання, водопостачання, кабельне ТБ, домофон) та платежі за користування кімнатою гуртожитку.

Вважає, що кв. АДРЕСА_2 є належним йому житлом в розумінні ст. 8 Конвенції, з яким у нього склались достатні і тривалі зв`язки, оскільки він та члени його родини з 2014 р. постійно проживають у даному житлі.

Просить визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_2 .

31.07.2020 р. відповідач подав відзив, в якому вказав, що згідно Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України т членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом міністра оборони України № 380 від 31.07.2018 року, жила площа в гуртожитках надається військовослужбовцям та членам їх сімей на час проходження служби в цьому населеному пункті за рішенням КЕВ за клопотанням командира військової частини, а тому КЕВ м. Володимира-Волинського не має законних підстав для надання дозволу позивачу на користування житловим приміщенням Міністерства оборони України. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розгляд справи проводити у його відсутності.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали та просили його задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності .

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в судове засідання не з`явились всі учасники справи у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1998 р. по 2020 р. проходить службу у Збройних Силах України при військовій частині НОМЕР_1 м. Луцьк.

Згідно акту від 10.03.2020 року, складеного завідувачкою гуртожитку ОСОБА_7 у присутності двох свідків, сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 з 2014 року проживає без реєстрації сім`я з п`яти чоловік; ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Як встановлено у судовому засіданні, дане житлове приміщення перебуває у державній власності Міністерства оборони України та на балансі Квартино-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 393 від 09.07.2020 року, позивачем ОСОБА_1 сплачено 349,60 грн за користування гуртожитком за червень 2020 року та вивіз сміття за липень 2020 року.

Згідно квитанції №13, виданою ЖЕК за квітень місяць позивачем було оплачено комунальні послуги усього на суму 712 грн 00 коп.

Також судом встановлено, що позивач та члени його сім`ї на законних підставах вселились у кімнату АДРЕСА_2 і позивач тривалий час із сім`єю проживає у цій кімнаті та вважає його своїм житлом.

Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом.

У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення зазначеної мети.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010).

У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63).

Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду наведеної практики ЄСПЛ та беручи до уваги, що позивач разом із членами своєї сім`ї на законних підставах вселились у спірне житло, протягом тривалого часу проживають у ньому, іншого житла не мають, а тому суд приходить до висновку, що є достатньою підстав вважати кімнату АДРЕСА_2 належну позивачу в розумінні ст. 8 Конвенції.

Згідно Довідки №20 від 06.03.2020 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 перебуває у списку осіб, що потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 м. Луцьк в загальній черзі та в черзі для першочергового забезпечення житлом з 30.08.2012 року.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає із членами сім`ї у спірному житлі, іншого житла не мають і беручи до уваги, що дане помешкання у розумінні ст. 8 Конвенції є належним житлом позивачу, тому суд прийшов до висновку, позивач має право на користування цим житлом, а тому слід визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_2 .

З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є законними, доведеними, а тому підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, зокрема квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНП НОМЕР_2 , проживає по АДРЕСА_1 .

Відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський, , вул. Академіка Глушкова, 1 м. Володимир-Волинський Волинської області.

Головуючий:/-/ підпис.

Суддя Володимир-Волинського
міського суду Волинської області О.В. Лященко