Справа № 640/9778/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2020 року Київський районний суд м. Харкова
у складі головуючого судді Колесник С.А.,
за участю секретаря судового засідання Кудінової К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу №640/9778/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про визнання правочину недійсним,-
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Києва по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 640/4283/16-ц від 22.03.2017 визнано недійсним частину рішення, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність спірну земельну ділянку, скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, визнано припиненим право власності на спірну земельну ділянку.
Крім того, посилається на той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі продажу під час дії ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2016 по справі № 640/4283/16-ц про забезпечення позову, якою заборонено відчуження спірної земельної ділянки. Вжиті цією ухвалою заходи забезпечення позову були скасовані ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.11.2016 по справі № 640/4283/16-ц, однак остання не набрала законної сили та у подальшому була скасована ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.05.2017. При тому ОСОБА_2 будучи достаменно обізнаною про ту обставину що ухвала Київського районного суду м. Харкова від 25.11.2016, якою скасовано вказаний захід забезпечення позову, не набрала законної сили, все одно її порушила та відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_3 ..
Також, позивач зазначає, що спірний договір є фіктивним оскільки не призвів до настання реальних правових наслідків, а після укладення вказаного договору володіти та користуватись спірним майном продовжує ОСОБА_2 зі своєю родиною, а тому відбулося лише формальне титульне переоформлення права власності на нового власника ОСОБА_3 з метою ухилення від виконання рішення суду по справі № 640/4283/16-ц, яким скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку та право власності визнано припиненим.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2017 справу передано для розгляду судді ОСОБА_5 .
Одночасно із поданням позовної заяви представником позивача було подано заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.06.2017 відкрито провадження у цивільній справі.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.06.2017 вжито заходів забезпечення позову, заборонено відчуження земельної ділянки площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.69-70).
24.07.2017 до суду надійшла заява приватниого нотаріуса ХМНО Остапенко Є.М. про розгляд справи без його присутності, заперечень чи пояснень стосовно позову не надав.
26.09.2017 відповідач - ОСОБА_2 звернулась із клопотанням про закриття провадження у справі на підставі того, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова розглядалась справа № 640/1752/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.12.2016, серія та номер 3397, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року, яке набрало законної сили, у задоволені позову відмовлено, а тому існують підстави для закриття провадження у цій справі (т.1 а.с.89-91).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.11.2017 у закриті провадження у справі відмовлено (т.1 а.с.119).
15.02.2018 представником відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_6 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач з позовом не погоджується через те, що вона продовжує користуватись будинком та спірною земельною ділянкою після продажу на підставі договору позички, укладеного з новим власником, що свідчить про створення правових наслідків правочину та унеможливлює його фіктивність. Також вказала, що посилання позивача на ту обставину, що в момент укладення спірного договору ухвала Київського районного суду м. Харкова від 25.11.2016 по справі № 640/4283/16-ц не набрала законної сили є недоречним, оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 по справі № 640/4283/16-ц рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.08.2016 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, а тому заходи забезпечення позову підлягали скасуванню відповідно до приписів ЦПК України. Крім того, законність відчуження позивачем спірної земельної ділянки на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 25.11.2016 по справі № 640/4283/16-ц розглянуто по справі № 640/1752/17, де у задоволенні позову було відмовлено (т.1 а.с.144-147).
Відповідач ОСОБА_4 , правом на подачу заперечень, відзиву на позовну заяву не скористався.
Представник позивача подав відповідь на відзив ОСОБА_2 , у якій зазначив, що твердження ОСОБА_2 щодо того, що спірна земельна ділянка на момент відчуження не перебувала під арештом є незаконними та спростовується практикою Верховного Суду України, зокрема у Постановах від 25.05.2016 по справі № 6-605цс16; від 18.01.2017 по справі № 6-2552цс16. Також вказує що посилання на договір позички є недоречним, оскільки в останньому відсутні відомості про передачу спірної земельної ділянки, а зазначено про передачу у користування лише будинку, а тому ОСОБА_2 продовжує користуватись спірною земельною ділянкою лише у зв`язку із фіктивністю договору купівлі продажу (т.1 а.с.156-157).
Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 , скориставшись правом на подачу заперечень, які надійши до суду 22.05.2018, посилається на те, що ОСОБА_2 прагнула отримати у користування будинок із спірною земельною ділянкою саме безоплатно, а будь-які докази фіктивності укладеного договору купівлі продажу в матеріалах справи відсутні (т.1 а.с.162-163).
12.06.2018 представником позивача подано до суду додаткові пояснення (т.2 а.с.1-4, 11-14).
21.11.2018 представником відповідача ОСОБА_2 подано до суду доповнення до заперечень на відповідь на відзив (т.2 а.с.50-51).
06.11.2019 відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, обґрунтовуючи його тим, що постановою Верховного Суду по справі № 640/1752/17 від 16.10.2019 касаційну скаргу позивача залишено без задоволення, а тому відсутні підстави утримувати спірне майно під арештом.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06.12.2019, залишеною без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 18.02.2020 у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_5 з посади судді Київського районного суду м. Харкова у відставку, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи, зазначена справа 14.04.2020 передана в провадження судді Колесник С.А.
У судове засідання позивач та його представник не з`явились, до суду представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника на підставі наявних у справі матеріалів, просив прийняти законне та обгрунтоване рішення (т.2 а.с.239).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась (т.2 а.с.227, 229, 235, 236), причин неявки у судове засідання не повідомила, будь-яких заяв до суду не надходило.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся (т.2 а.с.230, 234, 237), причин неявки у судове засідання не повідомив, будь-яких заяв до суду не надходило.
Відповідач ПН ХМНО Остапенко Є.М, у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся (т.2 а.с.238), причин неявки у судове засідання не повідомив, будь-яких заяв до суду не надходило.
Частиною 1 ст.131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України).
Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідачі не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явились у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
Рішенням 2 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 23.12.2015 (серія та номер: 48/15) затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,10 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :13:006:0021, відомості про що внесено до реєстру прав власності на нерухоме майно рішенням державного реєстратора № 27852638 від 18.01.2016 16:52:54.

Вказане встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016, яке набрало законної сили (т.1 а.с.19-27).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016 визнано недійсним пункти 63, 63.1 рішення 2 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 23.12.2015 (серія та номер: 48/15) про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок. Скасовано рішення № 27852638 від 18.01.2016 16:52:54 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:006:0021. Визнано припиненим право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:006:0021.

Виконання рішення Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц було забезпечено на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2016 по вказаній справі шляхом заборони відчуження земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий № :13006:0021, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.11-12)..

Рішенням Апеляційного суду Харківської області по справі № 640/4283/16-ц від 26.10.2016 рішення Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016 скасовано, прийняте нове рішення про відмову у задоволенні позову (т.1 а.с.28-31).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 25.11.2016 скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2016. Вказана ухвала не набрала законної сили, оскільки її було оскаржено у встановленому процесуальним законодавством порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.03.2017 по справі № 640/4283/16-ц рішення Апеляційного суду Харківської області по справі № 640/4283/16-ц від 26.10.2016 скасовано, рішення Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016 залишено в силі (т.1 а.с.32-37).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області по справі № 640/4283/16-ц від 10.05.2017 ухвалу Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 25.11.2016 скасовано, постановлено нову ухвалу про відмову у задоволені заяви про скасування заходів забезпечення позову (т.1 а.с.38-41).

Відомості щодо скасування заходів забезпечення позову, вжитих на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2016 на цей час в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, в період скасування рішення Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016 рішенням Апеляційного суду Харківської області по справі № 640/4283/16-ц від 26.10.2016 та скасування заборони відчуження спірної земельної ділянки на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 25.11.2016, яка не набрала законної сили та у подальшому була скасована, між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 23.12.2016, серія та номер 3397, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М. (т.1 а.с.50-53).

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_4 прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_2 ; та земельну ділянку № НОМЕР_1 (тридцять сім), площею 0,10 га, кадастровий номер :13:006:0021, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач, ОСОБА_2 разом із родиною після продажу вказаного будинку та спірної земельної ділянки продовжує проживати у будинку, володіти та користуватись земельною ділянкою, що підтверджується договором позички житлового будинку від 23.12.2016 та визнано сторонами.

Надаючи правову кваліфікацію правовідносин між сторонами цієї справи та визначаючи наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з рішенням Конституційного суду України по справі N 1-10/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України 1501-06 та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції 254к/96-ВР і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2?4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Аналогічний висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 439/212/14-ц від 18.04.2018.

Як вбачається з рішення Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц, яке набрало законної сили, та Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.03.2017 по справі № 640/4283/16-ц судами встановлено, що частина приватизованої земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий № :13006:0021, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 перебувала в користуванні позивача і зазначені вище порушення законодавства призвели до негативних наслідків для позивача.

У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 802/2196/17-а від 27.05.2020 та Поставові Великої Палати Верховного Суду по справі № 910/23028/17 від 19.05.2020.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Зважаючи на викладене, судами встановлено обставину того, що частина земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий № :13006:0021, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до її приватизації перебувала у користуванні ОСОБА_1 та останній має пряму заінтересованість щодо прав інших осіб відносно зазначеної спірної земельної ділянки, а тому суд позбавлений можливості ставити під сумнів вказані обставини та надавати їм іншу оцінку.

Таким чином, ОСОБА_1 має охоронюваний законом інтерес в розумінні приписів чинного законодавства України щодо земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий № :13006:0021, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який полягає у відновленні можливості користування тією частиною земельної ділянки, яка перебувала в його користуванні до моменту приватизації, у подальшому скасованої.

Надаючи правову оцінку оскаржуваної по справі частини договору купівлі продажу від 23.12.2016, серія та номер 3397, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М. в частині відчуження земельної ділянки площею 0,10 га кадастровий № :13:006:0021 за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера;

Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі (частини перша, друга статті 16 Закону України «Про державний земельний кадастр»).

Згідно з частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Частинами першою, третьою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої-дев`ятої статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Аналогічні положення встановлені у чинній редакції ЗК України.

Відповідно до частини 9 статті 79-1 ЗК України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.03.2017 по справі № 640/4283/16-ц, визнано недійсним пункти 63, 63.1 рішення 2 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 23.12.2015 (серія та номер: 48/15) про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок, яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:006:0021 та надання її у власність ОСОБА_2 та скасовано рішення № 27852638 від 18.01.2016 16:52:54 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:006:0021.

Таким чином, земельна ділянка площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:006:0021 не є об`єктом цивільних прав в розумінні положень статті 79-1 ЗК України, а тому і не могла бути об`єктом оскаржуваного договору купівлі-продажу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду по справі № 466/9167/15-ц від 21.02.2019, та № 922/652/18 від 09.04.2019.

Також, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що право на укладення договору купівлі-продажу майна має власник, який набув право власності з незаборонених законом підстав, тому укладення такого договору особою, яка не мала права власності на майно, свідчить про вчинення правочину купівлі-пролажу з порушенням вимог ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду по справі № 766/10927/16-ц від 27.02.2019 та по справі № 910/16039/16 від 05.12.2018.

При цьому, як вбачається з рішенням Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.03.2017 по справі № 640/4283/16-ц, реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:006:0021 скасовано, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:006:0021 визнано припиненим.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 не мала права продажу земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:006:0021, оскільки не була її власником.

Крім того, статтею 14 ЦПК України 2004 року визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Суд зазначає, що забезпечення судом позову у виді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму, обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2016 по справі № 640/4283/16-ц заборонено відчуження земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий № :13006:0021, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана ухвала на цей час не скасована та має законну силу. Заходи забезпечення позову, вжиті на підставі цієї ухвали, на час розгляду цієї справи не скасовані, ухвалою Апеляційного суду Харківської області по справі № 640/4283/16-ц від 10.05.2017 у скасуванні заходів забезпечення позову відмовлено.

Таким чином, окрім викладеного вище, відчуження об`єкта нерухомого майна під час дії ухвали про заборону його відчуження є протиправним та таким, що порушує публічний порядок, а відповідний правочин має бути визнаний судом недійсним.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду по справі № 404/6619/17 від 11.03.2020.

Посилання відповідачів на ту обставину, що в межах судової справи № 640/1752/17 вказані вище обставини було оцінено та у задоволенні позову було відмовлено суд відхиляє з огляду на наступне.

Так, як вбачається зі змісту позовної заяви з додатками до неї ОСОБА_1 по справі № 640/1752/17 та постанови Верховного Суду по вказаній справі від 16.10.2019, свої вимоги позивач мотивував тим, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 640/4283/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Харкові про визнання недійсним рішення, скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання припиненим права власності на земельну ділянку. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони відчуження земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 631013600: 13:006:0021, на той момент належної ОСОБА_2 . Ухвала залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції від 22 серпня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року задоволено заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, на яку ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у зв`язку із чим ухвала про скасування заходів забезпечення позову не набрала законної сили, але в той час ОСОБА_2 , всупереч чинним заходам забезпечення позову, було здійснено відчуження земельної ділянки ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 23 грудня 2016 року.

У зв`язку із викладеними позовними вимогами та вказаними підставами позову судами по справі № 640/1752/17 встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 640/4283/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Харкові про визнання недійсним рішення, скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання припиненим права власності на земельну ділянку. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження земельної ділянки площею 0,10 га, на той момент належної ОСОБА_2 .. Ухвала залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Визнано недійсним пункт 63, 63.1 рішення 2-ої сесії 7 скликання Харківської міської ради від 23 грудня 2015 року про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок, скасовано рішення № 27852638 від 18 січня 2016 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер - :13:0056:0021 та визнано припиненим право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції від 22 серпня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року задоволено заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, на яку позивачем подано апеляційну скаргу. Державним реєстратором Чугуївської міської ради Калібердою А. А. прийнято рішення від 22 грудня 2016 року про реєстрацію припинення обтяжень земельної ділянки на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року (пункт 1 постанови Верховного Суду по справі № 640/4283/16-ц від 16.10.2019 «Фактичні обставини справи, встановлені судом»).

Зважаючи на викладене, такі обставини справи як скасування ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.03.2017 по справі № 640/4283/16-ц рішення Апеляційного суду Харківської області по справі № 640/4283/16-ц від 26.10.2016 та залишення в силі рішення Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 22.08.2016, та скасування ухвалою Апеляційного суду Харківської області по справі № 640/4283/16-ц від 10.05.2017 ухвали Київського районного суду м. Харкова по справі № 640/4283/16-ц від 25.11.2016, та прийняття нового рішення про відмову у задоволені заяви про скасування заходів забезпечення позову як підстава позову в межах судової справи № 640/1752/17 не заявлялась, судами не досліджувалась та не встановлювалась. У той же час саме вказані обставини мають істотне та вирішальне значення для правильного вирішення спору та прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Частина перша статті 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частиною 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, судом встановлено, що по-перше, спірна земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав а тому не може перебувати у цивільному обороті згідно з приписами статті 79-1 ЗК України; по-друге, відчужена особою, яка не мала права її відчужувати; по третє, відчужена на порушення публічного порядку під час дії судової заборони на таке відчуження, яке є чинною та не скасована на момент розгляду цієї справи. Перелік вказаних обставин на думку суду є достатнім для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.12.2016, серія та номер 3397, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га кадастровий № :13:006:0021 за адресою: АДРЕСА_1 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Окрім того, відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Водночас суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Що стосується вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо переходу права власності на земельну ділянку площею 0,10 га кадастровий № :13:006:0021 за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за № 33124020 від 23.12.2016 11:58:12, прийняте приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М. як державним реєстратором суд вказує, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 25 листопада 2020 по справі № 761/15741/17.

Враховуючи ту обставину, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо переходу права власності на земельну ділянку є похідною від визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.12.2016, серія та номер 3397, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га кадастровий № :13:006:0021 за адресою: АДРЕСА_1 , та вказаний спосіб захисту на час прийняття судом рішення по цій справі є належним та ефективним, суд вважає її такою, що підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 228, 317, 658, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263-265, 353 ЦПК України, ст.ст. 79-1, 116, 118 ЗК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 23.12.2016, серія та номер 3397, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Євгеном Михайловичем, укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) недійсним в частині купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий № :13:006:0021, за адресою: АДРЕСА_1 ;

Застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо переходу права власності на земельну ділянку площею 0,10 га кадастровий № :13:006:0021 за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за № 33124020 від 23.12.2016 11:58:12, прийняте приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Євгеном Михайловичем як державним реєстратором.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ); ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1280 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2020.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Відповідач 1: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач 2: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 ;

Відповідач 3: Приватний нотаріус ХМНО Остапенко Євген Михайлович; адреса: 61050, м. Харків, м-н Героїв Небесної Сотні, б. 7.

Повне судове рішення складено та підписано 27.12.2020.

Суддя Колесник С.А.