Справа № 138/588/20
Провадження № 22-ц/801/1630/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 рокуСправа № 138/588/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2020 року постановлене у складі судді Холодової Т. Ю., в м. Могилів - Подільський, дата складення повного судового рішення 08 травня 2019 року,-

в с т а н о в и в :

02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу за договором позики, у якому ставив вимогу: стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 72 775, 80 грн.

Позов мотивовано тим, що 01 листопада 2013 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3 000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язалась повернути через 6 місяців, тобто до 01 травня 2014 року, що підтверджується написаною нею розпискою. У визначений строк договірні зобов`язання ОСОБА_2 не виконала, та позику не повернула, на подальші звернення позивача борг добровільно не повертає. Станом на 22 січня 2020 року офіційний курс долара США до української гривні складає 2 425, 86 грн за 100 доларів США. За таких підстав відповідно до ст. 526, 610 та 1049 ЦК України позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти за договором позики в розмірі 72 775, 80 грн.

Заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів, зі змісту розписки-доручення не вбачається, що ОСОБА_2 бере кошти саме від позивача. Вважає суперечливим та неконкретизованим зміст цієї розписки-доручення щодо обов`язку повернення коштів, та має сумніви що при написанні розписки-доручення від 01.11.2013 ОСОБА_2 мала волевиявлення на укладення саме договору позики та що кошти позичальником дійсно були отримані. Крім того, вказує, що факт передання відповідачу грошей позивачем не доведений, тому договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають.

Звертає увагу, що в розписці зазначено, що валютою зобов`язання є долари США, проте, позивач просить стягнути кошти у гривнях. Вказане суперечить правовій позиції, яка міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16?ц.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить оскаржуване заочне рішення скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідно до статті 1046 ЦК України, розписка, відповідача від 01 листопада 2013 року підтверджує факт передачі у власність ОСОБА_2 грошових коштів, зобов`язання позичальника повернути позивачу - позикодавцеві таку ж суму та такий договір є укладеним з моменту передання грошей, а саме: 01 листопада 2013 року, що підтверджується підписом відповідача на розписці. В порушення ст. 1047 ЦК України, суд першої інстанції не прийняв розписку як належний доказ підтверджуючий факт передачі коштів відповідачці, не зважив, що наявність оригіналу розписки у позивача є підтвердженням факту передачі коштів у позику, а висловлювання відповідачки не мають трактуватись судом двояко на користь однієї сторони, так як цим порушується принцип рівності сторін. Зазначає, що позивач має право самостійно обирати спосіб виконання боргового зобов`язання: визначати у якій валюті відповідач зобов`язаний повернути борг.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини:

Позивачем в підтвердження вимог позову та укладення договору позики, надано оригіналу розписки від 01 листопада 2013 року (а.с. 5).

Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу стягнення заборгованості за договором позики згідно розписки.

В справі що розглядається, правомірність правочину позики відповідачем не оспорюється.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У відповідності до ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У матеріалах справи на а. с. 5 міститься оригінал розписки-доручення від 01 листопада 2013 року, наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 беру гроші під заставу квартири, у сумі три тисячі доларів США під заставу квартири строком на 6 місяців», та зазначено паспортні дані ОСОБА_1 .

Отже, з тексту цієї розписки однозначно вбачається, що відповідач отримала кошти в борг на шість місяців, що свідчить про обов`язок повернення отриманих коштів.

Некоректним є посилання суду першої інстанції на те, що на практиці трапляються випадки, коли боргова розписка видається не за наслідками одержання грошей у позику, а під впливом інших обставин, що суперечить ст. 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На зазначене суд уваги не звернув.

Надуманим є твердження суду про те, що дата зазначена під розпискою «1.11.2013» є виключно датою написання розписки, а не датою отримання коштів, оскільки це є власним припущенням суду та не свідчить зі змісту наявної в матеріалах справи розписки, а тлумачення змісту правочину допускається виключно з ініціативи учасників правочину (ст. 213 ЦК України).

Невірним є посилання суду першої інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/0254/16-ц, адже зазначена правова позиція не містить висновку про категоричну заборону висувати вимогу про повернення боргу виключно в іноземній валюті за умови отримання позики в доларах США, а не у гривневому еквіваленті. Виходячи з принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) позивач вправі сам визначати валюту повернення наданих у позику грошових коштів: або в іноземній валюті або у гривневому еквіваленті до іноземної валюти.

Таким чином, по справі є достатньо доказів того, що сума заборгованості за договором позики, становить 3 000 доларів США, що станом на 22 січня 2020 року за курсом НБУ еквівалентно 72 775, 80 грн, позика не повернена, а відтак позов підлягає до задоволенняє

Виходячи із зазначеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2020 року скасуванню, як таке, що постановлено без повного з`ясування обставин справи, з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, апеляційний суд в порядку ч. 13 ст. 141 ЦПК України наводить розрахунок розподілу судових витрат.

Позивач при зверненні до суду сплатив 840, 80 грн судово збору за подання позову (а.с. 2) та 1 261, 21 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 55), тобто всього поніс судові витрати в розмірі 2 102, 01 грн, які підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заборгованості) становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України) крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2020 року скасувати та постановити нове.

Позовні вимоги задовольнити:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 72 775, 80 (сімдесят дві тисячі сімсот сімдесят п`ять гривень 80 коп.) заборгованості за договором позики, укладеним 01 листопада 2013 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 102, 01 (дві тисячі сто дві гривні 01 коп.) понесених ним судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Головуючий Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк