КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тананакіна Олександра Валерійовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 під час проведення брифінгу Народних депутатів України для засобів масової інформації, Народним депутатом України ОСОБА_2 було розповсюджено недостовірну інформацію, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію відносно позивача, а саме: під час вказаного брифінгу, коментуючи рішення Ленінського районного суду м. Харкова про зміну запобіжного заходу відносно колишнього міського голови м. Слов`янська Донецької області ОСОБА_1 , Народний депутат України ОСОБА_2 стверджувала, що «пані ОСОБА_1 кликала бойовиків та війну на Українську територію». Зазначена інформація, що поширена про позивача є такою що порушує її особисті немайнові права: принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію, а тому просить позов задовольнити у визначений нею спосіб.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, просила рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що під час проведення брифінгу Народних депутатів України ІНФОРМАЦІЯ_2 для засобів масової інформації, Народним депутатом України ОСОБА_2 було розповсюджено недостовірну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію відносно громадянки України ОСОБА_1 , а саме, під час вищезазначеного брифінгу, коментуючи рішення Ленінського районного суду м. Харкова про зміну запобіжного заходу відносно колишнього міського голови м. Слов`янська Донецької області ОСОБА_1 , Народний депутат України ОСОБА_2 стверджувала, що «пані ОСОБА_1 кликала бойовиків та війну на Українську територію».

Відеозапис зазначеного брифінгу було розповсюджено шляхом телевізійної трансляції на більшості загальнодержавних телеканалів та інформаційних інтернет-ресурсах.

Відповідно до експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 27 березня 2018 року № 52/2018-ЕВ- ЦК, складеного Консорціумом «Український центр підтримки номерів і адрес (УЦПНА)» встановлено та зафіксовано, що відеозапис виступу Народного депутата України ОСОБА_2 , в якому було розповсюджено вищенаведену недостовірну інформацію, перебуває у відкритому доступі в мережі Інтернет та розміщений для перегляду на інтернет-ресурсі «YOUTUBE» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », якій опубліковано ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обґрунтовано вважає, що поширення Народним депутатом України ОСОБА_2 недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 , вводить в оману суспільство, принижує її честь, гідність та ділову репутацію.

Для спростування даної недостовірної інформації у добровільному порядку, на адресу Народного депутата України ОСОБА_2 було направлено відповідне звернення від 29 вересня 2017 року № 0030/4043, яке було нарочним подано через апарат Верховної Ради України та станом на момент звернення до суду було проігноровано та залишилось без відповіді з боку відповідача.

Позиція суду першої інстанції, що відповідач начебто надала відповідь шляхом публікації у соціальній мережі, очевидно не ґрунтується на вимогах закону.

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_4 подала відзив, в якому зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та не відповідає процесуальним нормам, а рішення суду першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального та матеріального права, при повному з`ясуванні обставин справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2, реалізуючи право на свободу слова та вираження поглядів, відповідач висловила свої міркування щодо низки актуальних для держави суспільно-політичних питань. Присутня на цьому брифінгу журналістка газети «Голос України» поставила відповідачу наступне запитання: «Прокоментуйте, будь-ласка, вчорашнє рішення суду, яким випущено під домашній арешт колишнього мера Слов`янська ОСОБА_1 ». Тобто журналістка хотіла почути особисте ставлення відповідача до зазначеної події.

У відповідь на запитання відповідач, зокрема, повідомила наступне:«... що стосується рішення суду по пані ОСОБА_1 то я хочу висловити своє занепокоєння тим, що за три роки розслідування так і не було доведено ці справи до логічного кінця і це свідчить насправді, що нам треба посилювати дуже серйозно функцію слідства…

А вперше, я можу сказати тільки одне, що пані ОСОБА_1 , її включали бойовики в свої так звані списки на звільнення тих осіб, які вони мають звільнити від України задля звільнення наших заручників. Але сама пані ОСОБА_1 , яка кликала бойовиків і війну на українську територію, відмовилась категорично бути учасницею цього обміну тому, що вона мабуть як ніхто так само знає ціну цієї війни...

Я хочу тільки закликати і слідство, і суд дуже ретельно розслідувати усі справи, бо коментувати у процесі ми їх не можемо...»

Тобто фраза «...пані ОСОБА_1 , яка кликала бойовиків і війну на українську територію...» є складовою частиною критичного відношення відповідача до виконання правоохоронними органами України своїх повноважень та відмови позивача прийняти участь в обміні заручників.

Тобто з контексту виступу відповідача та запитання журналістки є очевидні що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач озвучила свої оціночні судження щодо позивача.

Також і лексичний аналіз фрази «....пані ОСОБА_1 , яка кликала бойовиків і війну на українську територію...» свідчить, що вона є оціночними судженнями.

Просила рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 під час проведення брифінгу Народних депутатів України для засобів масової інформації, Народним депутатом України ОСОБА_2 було розповсюджено недостовірну інформацію, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію відносно позивача, а саме: під час вказаного брифінгу, коментуючи рішення Ленінського районного суду м. Харкова про зміну запобіжного заходу відносно колишнього міського голови м. Слов`янська Донецької області ОСОБА_1 , Народний депутат України ОСОБА_2 стверджувала, що «пані ОСОБА_1 кликала бойовиків на війну на Українську територію».

Зазначена інформація поширена серед невизначеного кола осіб, шляхом телевізійної трансляції на більшості загальнодержавних телеканалів та інформаційних інтернет-ресурсів.

Для спростування вказаної недостовірної інформації у добровільному порядку, на адресу Народного депутата ОСОБА_2 було направлено відповідне звернення від 29 вересня 2017 року №0030/4043, яке було подано через апарат Верховної Ради України, та як вказує позивач, було проігноровано відповідачем.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне висловлювання відповідача є його особистою думкою та сформованим переконанням, не містять будь-яких фактичних неправдивих даних, не несуть будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Інформація, яка зазначена відповідачем, та яку позивач вважає недостовірною інформацією відносно нього, є нічим іншим, як оціночним судженням.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, згідно з приписами статті 34 Конституції України.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до положень ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно з вимогами частин 1-3 ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

За змістом ч.1 ст.277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Верховний Суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до п.15 вищевказаної постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як вбачається з пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Відповідно до ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно з положеннями ч.3 ст.277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Верховний Суд України в своїй постанові наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями.

У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню.

Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

У справі Jerusalem vs. Austria суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

При цьому, зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Отже, оскільки позивач перебувала на високій посаді, була і наразі є публічною особою, то в силу свого статусу піддається вищому ступеню уваги, критики та оцінки з боку громадськості та медіа.

Озвучена відповідачем інформація в рамках брифінгу сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки відповідач висловила думку, щодо ситуації, яка склалась із позивачем.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки спірне висловлювання відповідача є його особистою думкою та сформованим переконанням, не містить будь-яких фактичних неправдивих даних, не несе будь-якого негативного навантаження і, відповідно, не посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тананакіна Олександра Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана