ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/1011/19 Головуючий суддя І інстанції Трояновська Т. М.
Провадження № 22-ц/818/4787/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із житлових відносин, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 липня 2020року, ухвалене у складі головуючого судді Трояновської Т.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до Валківської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 про визнання протиправних дій щодо зняття з реєстрації місця проживання та зобов`язання скасувати внесені до реєстраційного обліку відомості про зняття з реєстрації місця проживання та поновлення реєстрації місця проживання,

встановив:

10 липня 2019 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 , який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 звернулись із позовом до суду до Валківської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 про визнання протиправних дій щодо зняття з реєстрації місця проживання та зобов`язання скасувати внесені до реєстраційного обліку відомості про зняття з реєстрації місця проживання та поновлення реєстрації місця проживання.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_2 : 1/2 частина домоволодіння на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 30 травня 1992 року, 1/4 частина домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого 06 листопада 1992 року Валківською державною нотаріальною конторою Харківської області та 1/4 частина на підставі договору дарування, посвідченого 03 жовтня 1992 року.

21 серпня 2010 року між позивачами - ОСОБА_2 й ОСОБА_3 та відповідачем - ОСОБА_1 було укладеного договір позики на суму 10 000 гривень. Договір укладався без забезпечення. Оскільки позивачами договір позики в повному обсязі не було виконано, рішенням Валківського районного суду Харківської області по справі з єдиним унікальним № 615/1785/13-ц з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму заборгованості за договором позики у розмірі 34 000 гривень та суму судового збору. В ході примусового виконання рішення Валківського районного суду Харківської області постановою старшого державного виконавця Валківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 23 листопада 2016 року житловий будинок АДРЕСА_1 передано стягувачу - ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості.

08 грудня 2016 року приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю. І. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на спірний будинок.

У лютому 2019 року позивачам стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 без їх згоди та відома звернулась до Валківської міської ради Харківської області з заявою про зняття позивачів з реєстраційного обліку у спірному будинку. При цьому Валківська міська рада Харківської області у своєму листі повідомила, що позивачів було знято з місця реєстрації проживання відповідно до абзаців 9 та 10 пункту 26 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, у зв`язку із відчуження будинку.

На думку позивачів, відносно спірного житлового будинку останні мають інше речове право - право користування, якого вони на час розгляду даної справи позбавлені у незаконний спосіб. Також позивачами зазначено, що рішенням Валківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2017 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 й ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 було відмовлено. Незважаючи на відсутність рішення суду, яким припиняються речові права (право користування) житловим будинком, відповідач ОСОБА_1 на підставі неповного пакету документів всупереч встановленій законом процедурі провела зняття з реєстрації місця проживання позивачів, чим здійснила порушення їх прав, що зумовило останніх звернутись з даним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, позивачі просять суд визнати дії відповідачів протиправними та скасувати рішення Валківської міської ради Харківської області від 21 серпня 2018 року про зняття з реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , таких осіб: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зобов`язати відповідача Валківську міську раду Харківської області поновити порушене право позивачів шляхом відновлення реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 таких осіб як: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути судові витрати.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 липня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Валківської міської ради Харківської області щодо зняття 21 серпня 2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Валківську міську раду Харківської області відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору 2305 грн.20 коп.

Вказала, що висновок суду що сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на користування житловим будинком, прямо суперечить висновку висловленому у постанові Верховного суду України від 05.11.2014 у справі №6-158цс14, №6-709цс16 від 16.11.2016.

Зазначила, що до суду першої інстанції нею було надано всі необхідні документи, що підтверджують її право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Вказала, що суд першої інстанції вважав неналежним доказом по справі відповідь посадової особи Головного управління ДМС України в Харківській області. Однак, Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, і реалізує державну політику у сферах міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб.

Зазначила, що судом першої інстанції помилково дійшов висновку, що зняття з реєстрації осіб має проводитися тільки за рішенням суду, оскільки це суперечить абз.8,9 п.26 постанови КМУ від 02.03.2016 №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру»-зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням-відчуження житла. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за клопотанням уповноваженої особи спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або за заявою власника житла.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивачі просять її залишити без задоволення і залишити оскаржене рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим, відповідає обставинам справи. Просять стягнути судові витрати на правничу допомогу від адвоката у розмірі 7000,00 грн.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та розглянутого судом позову, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку позбавлення права користування житлом можливе лише у судовому порядку, за відсутності якого зняття їх з місця реєстрації є незаконним.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Так, за змістом статті 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло.

Відповідно до статті 19 Основного закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулюються Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382 - ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», який визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження на території України.

Відповідно до пунктів 4, 6, 10, 12 частини 1 статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382 - ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382 - ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

При цьому положення статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382 - ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Наявність такого рішення суду при знятті позивачів з реєстрації місця проживання у даному випадку не було.

Пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 9-1 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382 - ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України (стаття 10 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382 - ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

02 березня 2016 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову за № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Вказані Правила визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів (далі - Правила реєстрації місця проживання).

Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання встановлено, що заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для перебування бездомної особи на обліку/для отримання бездомною особою соціальних послуг у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Зняття з реєстрації місця проживання на підставах, визначених в абзацах восьмому та дев`ятому цього пункту, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або за заявою власника/наймача житла або їх представників.

Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Згідно з пункту 27 Правил реєстрації місця проживання працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві.

Таким чином, підставами для зняття особи з реєстрації є її заява або заява її законного представника, судове рішення або інші документи, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Як встановлено судом до Валківської міської ради Харківської області від ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 заяв про зняття їх з місця реєстрації не надходило, рішення суду, яким визнано вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , чи доказів припинення підстав на право користування вказаним житловим приміщення, у тому числі шляхом виселення, відповідачем, ОСОБА_1 , надано не було.

Крім того вказані вище норми зазначають, що зняття з реєстрації дитини віком до 14 років можливо тільки за умови, що одних з батьків надав письмову згоду на зняття такої дитини з реєстрації місця проживання

Судовим розглядом також встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 раніше належав на праві власності ОСОБА_2 . 21 серпня 2010 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_1 , з іншого боку, було укладеного договір позики, який позивачі в повному обсязі не виконали, у зв`язку із чим відповідно до рішення Валківського районного суду Харківської області від 10 лютого 2014 року по справі з єдиним унікальним № 615/1785/13-ц з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму заборгованості за договором позики у розмірі 34 000 гривень та суму судового збору.

В ході примусового виконання рішення Валківського районного суду Харківської області від 10 лютого 2014 року житловий будинок АДРЕСА_1 було передано стягувачу - ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості.

Зазначені обставини учасниками процесу визнані та не оспорювались, про що сторони підтвердили у судовому засіданні, а отже є такими, що відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню, при цьому у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 рудня 2016 року приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю. І. відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого в. о. начальника Валківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Чернецькою В. В. 23 листопада 2016 року, ОСОБА_1 видане свідоцтво на бланку серії НОМЕР_1 , зареєстроване в реєстрі за № 1121, відповідно до якого посвідчено, що ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 36).

Крім того, вищевказаний факт підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 75485415, сформованого 12 грудня 2016 року об 11 годині 05 хвилин 54 секунди приватним нотаріусом Валківського міського нотаріального округу Харківської області Габінет Ю. І., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212, номер запису про право власності 17959599 (а. с. 35).

На час набуття ОСОБА_1 права власності на вказане майно, у даному житловому будинку була зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з неповнолітнім сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказані обставини були встановлені рішенням Валківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2017 року у справі з єдиним унікальним № 615/1699/16 - ц (а. с. 141 - 142), яке набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року (а. с. 143 - 146).

Даним судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , із залученням до участі у справі третіх осіб: Валківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Служби у справах дітей Валківської районної державної адміністрації Харківської області, приватного нотаріуса Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Юлії Іванівни, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, та примусове виселення, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання особами, які втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з житлового будинку АДРЕСА_1 було відмовлено у повному обсязі.

Як свідчать фактичні обставини справи, які не заперечуються її учасниками, стосовно речових прав щодо житлового будинку АДРЕСА_1 існують і інші судові рішення.

Так, предметом судового оскарження ОСОБА_2 були дії державного виконавця Валківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо звернення стягнення на вказаний будинок. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року (а. с. 37 - 39), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року (а. с. 40 - 43), у задоволенні скарги ОСОБА_2 було відмовлено.

У зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з 08 грудня 2016 року та маючи усвідомлення про існування рішення Валківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2017 року, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року, 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 подала до відділу реєстрації Валківської міської ради Харківської області заяву про зняття з реєстрації ОСОБА_2 (а. с. 163), ОСОБА_3 (а. с. 168) та ОСОБА_4 (а. с. 173).

До вказаних заяв були додані копії свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого 08 грудня 2016 року приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю. І., зареєстрованого в реєстрі за № 1121, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 грудня 2016 року, копію паспорту громадянки України ОСОБА_1 (а. с. 164 - 177). Доказів надання відповідачем до відділу реєстрації Валківської міської ради Харківської області рішення суду, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Згідно відповіді Валківської міської ради Харківської області від 01 березня 2019 року за № 07-09/58 вбачається, що відповідно до абзацу 9 та 10 пункту 26 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , 21 серпня 2018 року (а. с. 13).

Як вбачається з матеріалів справи позивачі по даній справі 23 жовтня 2019 року звернулись до Валківської міської ради Харківської області з заявою про поновлення реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 147), але порушені права до теперішнього часу є невідновленими.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини вказала, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Враховуючи ту обставину, що відповідач самовільно (без рішення суду) позбавив позивачів права користування квартирою, що суперечить приписам статті 47 Конституції України, порушене право підлягає захистові в судовому порядку шляхом вселення в квартиру. Спірне житлове приміщення відповідачем придбане на прилюдних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Приватний нотаріус повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї. В постанові Великої Падати Верховного Суду України від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц зазначено, що в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Згідно частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Втручання у право відповідачів, які під час вирішення судами спору мали право користування спірною квартирою, виходячи із необхідності захисту права власності на житло, яке у протиправний спосіб вибуло з володіння власника, не може вважатись непропорційним.

Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-VI) та Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, та не входить до компетенції суду. Судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстрації.

У постанові у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».

Встановивши, що зняття з реєстрації позивачів відбулось з порушенням їх прав на житло, а у ході судового розгляду не встановлено правових підстав для позбавлення їх у користуванні цією квартирою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки судом не встановлено підстав для позбавлення позивачів права користування спірним житловим приміщенням, то відповідно до положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» були відсутні підстави для зняття з реєстрації місця проживання позивачів.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення ОСОБА_1 її права як власника житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки під час даного судового провадження таке право жодним чином не оспорювалось; доказів його порушення до суду не надано. У зв`язку з зазначеним, посилання відповідача на порушення позивачами вимог статей 317, 391 Цивільного кодексу України свого підтвердження не знайшло та не заслуговують на увагу, оскільки матеріали даної справи не містять жодного судового рішення про визнання їх втратившими право користування спірним будинком.

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.268, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 липня 2020року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4000 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.