Номер провадження: 22-ц/813/1778/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу із спадкоємця,

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Позов обґрунтований тим, що він у відповідності до рішень Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2009 року та Солом`янського суду м Києва від 26 листопада 2011 року є кредитором померлої ОСОБА_3 , спадкоємицею якої є відповідач у даній справі ОСОБА_2 . Позивач стверджував, що розмір боргу спадкодавця ОСОБА_3 перед ним складає 8 460,88 доларів США (вісім тисяч чотириста шістдесят доларів 88 центів) (т. 1, а.с. 1-3).

Ухвалою від 27 грудня 2013 року відкрито провадження по справі. 07 квітня 2014 року надійшла заява позивача про зміну предмету позову. Позивач просив звернути стягнення на спадкове майно в рахунок погашення боргу у розмірі 112396,70 гривень (т. 1. а.с. 39-40). 17 квітня 2014 року надійшла заява позивача про збільшення суми позову та уточнення предмету позову. Позивач просив звернути стягнення на спадкове майно в рахунок погашення боргу у розмірі 133321,80 гривень (т. 1, а.с. 48-49). Ухвалою суду від 17 квітня 2014 року витребувано спадкову справу, заведену після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка надійшла до суду 29.04.2014 року (а.с. 61). 10 липня 2014 року суду надано заперечення на позов ОСОБА_1 ( а.с. 97). Ухвалою суду від 10 жовтня 2017 року по справі призначена судова комісійна оціночно-будівельна та земельно-оціночна експертиза, проведення якої доручено експертам ПП «Одеський науково - дослідний центр експертних досліджень ім.Скибінського С.С.». 16 березня 2018 року надійшов висновок експерта (т. 1, а.с. 249-250).

В ході розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, а 12.12.2018 року в останнє звернувся до суду з уточненою заявою, в які просив: в рахунок погашення боргу спадкодавця ОСОБА_3 в сумі 8460,88 доларів США звернути стягнення на житловий будинок площею 54,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , переданого нею по заповіту ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 33513,76 гривень (т. 2, а.с. 75-78).

29 січня 2019 року представник відповідача - адвокат Рева Д.С. надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Свою позицію обґрунтував тим, що ОСОБА_1 обрав невірний спосіб захисту прав. Також, як зазначав представник відповідача, вартість майна отриманого у спадок перевищує суму, яка підлягала стягненню із ОСОБА_3 на 42 582,30 гривні. А тому, накладення стягнення на спадкове майно є неможливим, через невідповідність вартості майна - розміру заборгованості спадкодавця (т. 2, а.с. 80-84).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Чернявська Л.М.) від 14 серпня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця залишено без задоволення (т. 2, а.с. 110 111).

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 10 жовтня 2019 звернувся до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси з апеляційною скаргою в якій зазначає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року є незаконним, через неправильне застосування норм матеріального права. У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що право обирати спосіб захисту порушеного права належить позивачеві відповідно до ст. 20 ЦК на свій розсуд, отже позивач обрав один із способів захисту своїх порушених прав, встановлений законом, та звернувся до суду із позовом про стягнення визначеної суми. Також скаржник, як на підставу позову посилався на ст. 1282 ЦК України, а суд на його думку її не застосував з необґрунтованих причин. Апелянт вважає необґрунтованим визнання судом перевищення вартості спадкового майна суми боргу та посилається на ч. 6 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження». Тому апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу із спадкоємця (т. 2, а.с 114-116).

13 серпня 2020 року від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення, у який відповідач підкреслює, що розрахунки позивача щодо суми, яка підлягає стягненню із ОСОБА_3 за рішеннями судів є безпідставними та маніпулятивними, оскільки сума, що підлягає стягненню встановлена постановами державної виконавчої служби від 15.03.2012 року ВП № 31672119 та від 23.03.2012 року ВП №31788809 у національній валюті на загальну суму 84 808,70 грн. Окрім того представник погоджувався з висновком суду першої інстанції щодо того, що коли ОСОБА_1 стало відомо про смерть боржника ОСОБА_3 , він мав звернутися до суду із заявою про заміну боржника його правонаступником, на підтвердження чого посилається на правову позицію, викладену у постанові ВС у складі колегії суддів Першої цивільної палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2020 року у справі №390/2041/17.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представники відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що коли стягувачу ОСОБА_1 стало відомо про смерть боржника ОСОБА_3 , він мав право звернутися до державного виконавця та повідомити йому цю інформацію, а сам державний виконавець був зобов`язаний зупинити виконавче провадження на підставі ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», після цього, державний виконавець або стягувач мали право на звернення до суду із заявою про заміну боржника його правонаступником. Відтак, позивач мав реалізувати своє право на повернення 84 808,70 гривень саме в порядку виконання рішень, передбаченого ЗУ «Про виконавче провадження», а не в порядку повторного стягнення цих коштів із спадкоємця.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, та звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року встановлено наступні обставини.

ОСОБА_5 згідно розписки від 26 травня 2006 року надав ОСОБА_3 у борг 8 000 доларів США, які ОСОБА_3 забовязалась повернути до серпня 2006 року. Однак 23.01.2008 року, відповідно до розписки наданої ОСОБА_5 відповідачка повернула лише 1 000 доларів США.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року (частково зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2009 року) позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 53 900 грн, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 14 547, 61 грн, 2 294,81 грн, а також процентів за прострочення повернення позики 6 493,85 грн. процентів за користування позикою.

Приймаючи вищезазначене рішення суд виходив з того, що на час ухвалення рішення сума боргу ОСОБА_3 у розмірі 7 0000 доларів США еквівалентна 53 900 грн., виходячи з розрахунку офіційного курсу 7,70 грн. за 1 долар США.

Згідно до заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2011 року на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_3 підлягало стягненню 24 871,55 гривень (двадцять чотири тисячі вісімсот сімдесят одна гривня п`ятдесят п`ять копійок).

Відтак, загальна сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_5 за вищевказаними рішеннями судів становила 84 808,70 гривень (вісімдесят чотири тисячі вісімсот вісім гривень 70 копійок).

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції м. Києва Подпоріна Р.О. від 15 березня 2012 року було відкрито виконавче провадження №31672119 про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 58 937,15 гривень (п`ятдесяти восьми тисяч дев`ятиста тридцяти семи гривень п`ятнадцяти копійок).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції м. Києва Подпоріна Р.О. від 23 березня 2012 року було відкрито виконавче провадження №31788809 про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 24 871,55 гривень (двадцяти чотирьох тисяч восьмиста семидесяти однієї гривні п`ятдесяти п`яти копійок).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (т.1 а.с.68).

Відповідно до заповіту від 20 жовтня 2011 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2012 року ОСОБА_2 , відповідно до заяви №108, у спадковій справі №37/2012, завіреної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучкової І.А. прийняла спадщину. Зміст статей 1241, 1268, п.5 ст. 1269, 1273 ЦК України ОСОБА_6 ОСОБА_2 роз`яснено (т.1 а.с. 21).

24 січня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Пучкової І.А. із заявою про реєстрацію вимоги до спадкоємців та доведення до відома осіб, що прийняли спадщину про заявлення ним відповідної вимоги (т.1 а.с.23).

17 грудня 2013 року, з урахуванням невиконання судового рішення, ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

У відповідності до положень ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі.

Вимога може бути пред`явлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів від спадкодавця.

Відповідно до п.189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Заявлення кредитором своїх вимог до спадкоємців не безпосередньо, а через нотаріуса не суперечить приписам ч. 2 ст. 1281 ЦК України. При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один зі спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.

Відповідно до заповіту від 20 жовтня 2011 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2012 року ОСОБА_2 , відповідно до заяви №108, у спадковій справі №37/2012, завіреної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучкової І.А. прийняла спадщину. Зміст статей 1241, 1268, п.5 ст. 1269, 1273 ЦК України ОСОБА_6 ОСОБА_2 роз`яснено (т.1 а.с. 21).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотека, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_2 право власності на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , переданий їй по заповіту від ОСОБА_3 зареєстровано не було.

Копії спадкової справу заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т.1 а.с.65-87) доказів отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину не містить.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Наведене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові від 12 квітня 2017 року ВСУ у справі № 6-2962цс16.

За заявою кредитора ОСОБА_5 було ініційовано процес виконання рішень Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2009 року та рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2011 року у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

За життя боржника ОСОБА_3 були відкриті виконавчі провадження (постанови від 15.03.2012 року ВП №31672119 та 23.03.2012 року ВП №31788809) (т.1 а.с.16,17).

В подальшому, 11 червня 2016 року виконавчі провадження були направлені для виконання до м. Одеси за місцезнаходженням майна боржника.

У відповідності до ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, яка діяла на момент смерті боржника ОСОБА_3 ), виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у разі: смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ч.5 ст. 8 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Як стверджує ОСОБА_5 про смерть боржника ОСОБА_3 йому стало відомо 15 листопада 2012 року, отже з цього моменту ОСОБА_5 як стягувач мав право та можливість повідомити державному виконавцю про вищенаведені обставини, а сам державний виконавець був зобов`язаний зупинити виконавче провадження на підставі ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Після цього, державний виконавець або стягувач мали право на звернення до суду із заявою про заміну боржника його правонаступником.

Проте, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами у справі, ані стягувач, ані державний виконавець не скористались своїм правом на заміну боржника померлої ОСОБА_3 на її спадкоємця ОСОБА_2 .

Позивач мав реалізувати своє право на повернення 84 808,70 гривень саме в порядку виконання рішень, передбаченого ЗУ «Про виконавче провадження», шляхом звернення із заявою про заміну боржника з ОСОБА_3 , яка померла на її спадкоємця ОСОБА_2 у виконавчих провадженнях, ВП №31672119 та ВП №31788809, а не в порядку повторного стягнення цих коштів із спадкоємця.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо повторності стягненням однієї і тієї ж суми боргу, яка вже була раніше стягнута із спадкодавця у разі задоволення позову ОСОБА_5 , а відтак і щодо хибності обраного позивачем способу захисту.

Посилання ж апелянта на обрання ним визначеного законом способу захисту апеляційний суд не приймає, виходячи з вищенаведеного обґрунтування.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що з висновків, вкладених у призначеній ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року оціночно-будівельної та земельно-оціночної експертизи вбачається, що вартість житлового будинку площею 54,5 кв.м. по АДРЕСА_1 без урахування надвірних будівель, споруд та земельної ділянки становить 127 391 грн., з урахуванням таких - 4 018 274 грн. (т.2 а.с.15-26).

Як вже було зазначено вище, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року та заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2011 року встановлено, що загальна сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_5 за становить 84 808,70 гривень (вісімдесят чотири тисячі вісімсот вісім гривень 70 копійок.

Отже вартість житлового будинку площею 54,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , переданого по заповіту ОСОБА_2 значно перевищує встановлену суму боргу спадкодавця перед ОСОБА_5 .

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 1282 ЦК України суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі, у разі відмови спадкоємця задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу. Позивач, звертаючись до суду із відповідним позовом посилається на відмову ОСОБА_2 здійснити відповідний платіж, що була висловлена нею у приватній розмові, жодних доказів на підтвердження наведених обставин матеріали справи не містять. Втім, як вбачається з пропозиції щодо повернення боргу спадкодавця, направленої ОСОБА_2 ОСОБА_5 , згідно опису поштового відправлення (т.2 а.с. 12), спадкоємець пропонує добровільно виплатити стягувачу встановлену рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року та заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2011 року суму боргу ОСОБА_3 (т.2 а.с. 9).

Враховуючи вказані обставини та норми права, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця є обґрунтованим, оскільки відповідає нормам цивільного законодавства та матеріалам справи.

Стосовно зауважень суду першої інстанції щодо помилковості формулювання позовних вимог, як «звернення» стягнення на спадкове майно, оскільки ЦК України передбачена лише можливість «накладання» стягнення, що унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_5 , апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Суд першої інстанції, посилаючись на вказану норму матеріального права дійшов помилкового висновку, що позивачем невірно сформовано свої позовні вимоги та дійшов необґрунтованого висновку про неможливість застосування ст. 1282 ЦК України у зв`язку з наведеним формулюванням ОСОБА_5 .

Втім, зокрема у ЗУ «Про виконавче провадження» відносно майна боржника вживається саме термін «звернення», який охоплює таки види як: арешт, вилучення (списання коштів з рахунків) та примусова реалізація. Термін «накладення» використовується у зазначеному законі стосовно такого виду стягнення як арешт.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 5 ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Таким чином, системно-логічне тлумачення наведених вище норм матеріального права зв`язку та положення діючого та чинного на момент виникнення спірних правовідносин цивільного законодавства приводять апеляційний суд до висновку про те, що в терміни «звернення» та «накладання» вживаються як синоніми.

Однак, зважаючи на встановлення судом першої інстанції обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, а також на значне перевищення вартості спадкового майна суми бору, апеляційний суд констатує, що помилковість у трактуванні судом першої інстанції понять «звернення» та «накладання» на правильність висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_5 не впливають.

Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого цивільного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права і фактично зводяться до переоцінки доказів, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

08.10.2020 року м. Одеса