ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1508/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №709/2615/18 Категорія: 310000000 Чубай В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді секретар Гончар Н.І., Сіренко Ю.В. Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24.06.2020 (повний текст складено 06.07.2020, суддя в суді першої інстанції Чубай В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

у грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким, з урахуванням уточнень від 04.01.2019, просила стягнути з відповідача на її користь 50% понесених витрат на погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в сумі 1296,50 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення, 50% витрат на погашення боргу за договором позики від 03.07.2010 в сумі 43155,00 грн., 50% витрат на сплату комунальних послуг за січень-грудень 2018 року в сумі 9143,07 грн., мотивуючи про те, що з 06.12.2003 сторони перебували у шлюбі, який розірвано судом 19.02.2013. Під час шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , який після розірвання шлюбу проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. У шлюбі, а саме 19.08.2006, сторони придбали квартиру, яка є їх спільною сумісною власністю, та 28.02.2017 розділена судом між сторонами на дві рівні частини. Дана квартира була придбана за спільні кошти, а також за кошти, отримані в кредит. З січня по грудень 2018 року включно згідно з умовами кредитного договору позивачем сплачено 2593,00 доларів США. Водночас позивачем за договором позики, яка отримувалася з метою погашення кредиту, 19.01.2018 повернуто ОСОБА_4 (позикодавцю) борг у сумі 86310,00 гривень. Крім того, за період з січня по грудень 2018 року включно позивачем сплачено комунальні платежі на суму 18286,13 грн. Після розірвання шлюбу відповідач не брав участі у сплаті кредиту, поверненні коштів за договором позики та сплаті комунальних послуг, а всі платежі здійснювала позивач за власні кошти. На вимогу позивача сплатити їй половину понесених витрат на погашення кредиту, позики та витрат на сплату комунальних послуг відповідач не відреагував, що обумовило звернення з цим позовом до суду.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24.06.2020 позовні вимоги у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 50 % понесених витрат на погашення кредиту та відсотків за користування кредитом у розмірі 1296,50 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 34497,01 гривень; 50 % понесених витрат за сплату комунальних платежів, сплачених з січня 2018 року по грудень 2018 року включно, у розмірі 9143,07 гривень, а в задоволенні вимог про стягнення 50 % витрат на погашення позики відмовлено. Суд вказав, що витрати на погашення кредиту, отриманого на придбання спільного майна сторін у справі, а також на сплату комунальних послуг на утримання такого майна, мають нести в рівних частках обидва співвласники. Одночасно суд встановив, що позивач не довела, що отримані в позику кошти використані для погашення кредитної заборгованості, тобто використано в інтересах сім`ї. Позивач не довела справжність розписки від 03.07.2010, так як не надала її оригіналу для проведення відповідного експертного дослідження. З цих підстав було відмовлено у задоволення позовних вимог про стягнення половини витрат на погашення позики.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення половини витрат на погашення позики, позивач 08.08.2020 подала через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в зазначеній частині та новим рішенням задовольнити відповідні позовні вимоги у справі. Зазначає, що в розписці від 03.07.2010 вказано, що ціль отримання в позику коштів є погашення кредиту за квартиру АДРЕСА_1 . Згідно квитанції від 13.07.2010 отримані в позику кошти були відразу витрачені на купівлю валюти для погашення кредитного боргу. На той час працювала тільки позивач, отже отримання в позику коштів для погашення кредитного боргу було раціональним рішенням для дотримання графіку погашення кредиту. Також позивачем були надані докази в обґрунтування тверджень про наявність у позикодавця коштів для надання в позику позивачу. Зазначених обставин при вирішенні спору суд першої інстанції належним чином не врахував.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже враховуючи межі оскарження рішення суду в цій справі предметом апеляційного перегляду є висновки саме в частині вирішення позовних вимог про стягнення половини витрат на погашення позики, що обумовлює обсяг встановлюваних при апеляційному перегляді фактичних обставин у справі. В іншій частині рішення суду не оскаржується, відповідно, в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 19.08.2006 позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем придбано квартиру за адресою:

АДРЕСА_2 (а.с. 16).

19.08.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та позивачем укладений кредитний договір №354411/1921/0298-6, за яким остання отримала кредит у розмірі 29000,00 доларів США з метою придбання трикімнатної квартири (а.с. 17).

На забезпечення виконання умов кредитного договору 19.08.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та позивачем укладено договір іпотеки №354411/1921/0298-6і (а.с. 21-23).

Крім того, на забезпечення виконання умов кредитного договору 19.08.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та відповідачем укладено договір поруки № 354411/1921/0298-6п (а.с. 24).

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19.02.2013 у справі №2322/2549/12 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11).

28.02.2017 рішенням апеляційного суду Черкаської області за позивачем та відповідачем визнано право власності по 1 / 2 частині вказаної квартири (а.с. 12-14).

Позивач стверджує про те, що 03.07.2010 отримала позику від ОСОБА_4 у сумі 24000,00 гривень, що в еквіваленті по курсу долара США становило 3000,00 доларів США, з обов`язком повернути кошти в гривнях по курсу долара США на момент повернення за вимогою позикодавця, на підтвердження чого надала копію розписки

(а.с. 38).

При цьому з наданих позивачем документів вбачається, що нею 13.07.2010 придбано валюту, а саме 3000,00 доларів США за 23715,00 гривень, про що свідчить копія квитанції № SALE_1247_25 (а.с. 39). Цього ж дня позивачем погашена заборгованість за кредитом у розмірі 2831,24 доларів США та 208,76 доларів США по відсотках за вказаним договором кредиту (а.с. 40).

Позивачем також надано копію письмової вимоги ОСОБА_4 від 24.11.2016 про повернення боргу (а.с. 41).

Позивач звернулася до відповідача з письмовою вимогою про погашення боргу в солідарному порядку від 11.04.2017, тобто 50% грошових коштів, що становлять 1500,00 доларів США в гривневому еквіваленті на день повернення згідно з договором позики від 03.07.2010 (а.с. 42), яка залишена без задоволення.

Зі слів позивача 19.01.2018 вона борг у сумі 86310,00 гривень, що згідно з курсом НБУ становить 3000,00 доларів США, повернула ОСОБА_4 , на підтвердження чого надала копію розписки від 19.01.2018 (а.с. 44).

Позивач стверджує про те, що відповідач має сплатити їй половину заборгованості за позикою від 03.07.2010, яку отримано для погашення кредиту для купівлі спільної квартири.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Така актуальна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від

14.09.2016 у справі № 6-539цс16.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вірно вказав суд першої інстанції, виходячи з вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону, суд повинен установити наявність правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (правовий висновок ВСУ у постанові від 12.04.2017 в справі № 6-487цс17).

Свої вимоги про стягнення половини боргу за позикою, оформленою розпискою від 03.07.2010.

При цьому згідно положень ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, тобто він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У даному випадку позовних вимог про недійсність зазначеного правочину до суду пред`явлено не було, судових рішень про визнання його недійсним не має, а існування обставин, які б могли свідчити про нікчемність такого правочину при судовому розгляді встановлено не було.

З цього слідує, що відповідний договір позики є чинним та ніким неоспореним.

При цьому вказівка суду першої інстанції на те, що позивач не змогла надати оригіналу зазначеної розписки, який було знищено самим кредитодавцем в зв`язку з погашенням нею боргу в повному обсязі, за відсутності підстав для визнання відповідного договору недійсним не може свідчити про відсутність правовідносин за таким договором, чого не врахував суд, вирішуючи спір у справі в частині стягнення з відповідача половини сплачених по договору позики коштів.

Також апеляційний суд не погоджується з вказівкою суду першої інстанції в цій справі про те, що позивач не довела, що отримані в позику кошти використані для погашення кредитної заборгованості, тобто використано в інтересах сім`ї, з урахуванням такого.

Згідно ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1, 2 статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У даному випадку в розписці від 03.07.2010 чітко зазначено, що кошти отримано для погашення кредитної заборгованості на спільну квартиру подружжя сторін.

При цьому з правового висновку ВП ВС у справі №638/18231/15-ц від 30.06.2020 вбачається, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27.04.2016 у справі № 537/6639/13-ц та від 14.09.2016 у справі № 334/5907/14-ц про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержано за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним з подружжя укладеного догорів інтересах сім`ї, то цивільні права і обов`язки за цим договором виникають обох з подружжя.

З аналізу чинного законодавства України вбачається, що договір подружжя презюмується таким, що укладений в інтересах сім`ї, протилежне потребує належного спростування у встановленому законом порядку та відповідними доказами .

Питання про недійсність цієї розписки другий з подружжя (відповідач) у визначеному законодавством порядку перед судом не порушував, доказів на спростування того, що відповідні кошти позивач витратила в своїх власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, не надав, тобто не спростував презумпцію спільної власності подружжя на майно (в тому числі і грошові кошти), набуте за час шлюбу, що передбачена ч.1 ст.60 СК України.

Також з рішення апеляційного суду Черкаської області від 28.02.2017 року у справі за позовами цих же сторін про визнання квартири спільною сумісною власністю та розподіл майна подружжя, вбачається що суд дослідивши в якості доказів у справі договори кредиту та позики, зокрема і від 03.07.2010 року, про який йдеться у даній справі, прийшов до висновку про те, що оскільки вказаній договори є чинними та ніким неоспорені, були укладені в інтересах сім`ї сторін, тому сплата одноособово ОСОБА_1 боргових зобов`язань надає їй право на стягнення половини внесених нею коштів з ОСОБА_2 , як із солідарного боржника.

Вказаних обставин при вирішенні спору у справі в частині стягнення коштів за договором позики суд першої інстанції не врахував.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів прийшла до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача половини понесених нею витрат на погашення позики за договором від 03.07.2010 року, що становить 43 155,00 грн., є законними та належним чином обґрунтованими, тому підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24.06.2020 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача половини витрат на погашення позики у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти в цій частині постанову про задоволення відповідних позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги з відповідача на користь позивача слід стягнути 1057,20 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24.06.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача половини витрат на погашення позики скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 43 155,00 грн. в якості 50% витрат на погашення боргу за договором позики від 03.07.2010.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1057,20 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 22.10. 2020.

Суддя-доповідач

Судді