Дата документу 20.10.2020 Справа № 316/1226/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №316/1226/20 Головуючий у 1 інстанції: Куценко М.О.
Провадження № 22-ц/807/2821/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення неустойки,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення неустойки.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в оренді відповідача за договором суборенди №2 від 24.07.2008 року знаходилось приміщення загальною площею 96 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Після припинення вказаного договору 17 жовтня 2013 року відповідач приміщення не повернув, внаслідок чого вона була змушена звертатися до суду з позовом про його примусове повернення.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 березня 2019 року у справі № 316/1943/18, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 12 березня 2019 року, орендаря зобов`язано повернути зазначене приміщення по акту здачі-приймання.

Повернення приміщення відбулося лише 16 квітня 2020 року внаслідок проведення виконавчих дій державним виконавцем.

Фактичний час прострочення відповідача щодо повернення приміщення після припинення договору склав період з 17 жовтня 2013 року по 16 квітня 2020 року.

На підставі зазначеного просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» неустойку у вигляді подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення його повернення за період з 17 квітня 2017 року по жовтень 2017 року включно у розмірі 499331,66 грн. та судовий збір в розмірі 4993,40 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 26 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з АТЬ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 неустойку у вигляді подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення його повернення за період з 17 квітня 2017 року по жовтень 2017 року включно у розмірі 499331,66 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 вартість сплаченого судового збору в розмірі 4993,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що у період з 17 жовтня 2013 року по 10 червня 2015 року між сторонами існували позадоговірні зобов`язання, з 10 червня 2015 року приміщення були звільнені банком, позивач ухилялась від прийняття приміщень, просило скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що договір оренди припинився 17 жовтня 2013 року, тому орендоване майно відповідач повинен був повернути до цього часу зі складанням акту приймання-передачі, недоведеність відповідачем звільнення приміщення з 10 червня 2015 року, вина орендаря у несвоєчасному поверненні приміщення доведена при розгляді справи №316/1943/18.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після припинення договору суборенди відповідач приміщення в передбаченому договором та законом порядку не повернув, акт здачі-приймання з позивачем не склав, внаслідок чого позивач звертався до суду з позовом про примусове повернення приміщення.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 24 липня 2008 року між орендодавцем ФОП ОСОБА_1 , орендарем ПАТ КБ «ПриватБанк» та власником ОСОБА_2 було укладено договір №2 суборенди приміщення (далі - добовір суборенди), предметом якого є приміщення загальною площею 96 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення банківської діяльності (а.с. 6-7).

16 червня 2011 року до договору суборенди була укладена додаткова угода, згідно з якою відбулася заміна сторони орендодавця з підприємця на фізичну особу без статусу підприємця, встановлено строк дії договору з 16 червня 2011 року по 31 травня 2013 року та визначено склад орендованого майна: приміщення №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10 (а.с. 8).

Згідно з умовами договору суборенди ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалось повернути приміщення орендодавцеві до припинення дії договору у стані, в якому приміщення було одержано, з урахуванням нормального зносу (п. 4.2), повернення приміщення орендодавцеві здійснюється за актом здачі-приймання. Обов`язок по складанню акта здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору (п. 5.1), приміщення та інше майно вважається фактично переданими орендодавцеві з моменту підписання акта здачі-приймання. У момент підписання цього акта орендар передає орендодавцеві ключі від приміщення (п. 5.2).

16 червня 2011 року за актом здачі-приймання приміщення орендоване майно було передано в користування відповідачу (а.с. 9).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №316/220/15 провадження №61-4919св18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по орендній платі 17 жовтня 2013 року дія договору суборенди припинилася у зв`язку із набуттям позивачем ОСОБА_1 права власності на приміщення (а.с. 12-16).

Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, у справі №316/1943/18, за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії за договором оренди зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» передати приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень: №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10, власнику ОСОБА_1 за актом здачі-приймання приміщення (а.с.17-22).

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

16 квітня 2020 року заступником начальника Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пеліхом М.О. при примусовому виконанні виконавчого провадження №61215286 з примусового виконання виконавчого листа №316/1943/18 складено акт про передачу майна: приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень: №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10, стягувачу ОСОБА_1 (а.с.10).

Постановою заступника начальника Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пеліха М.О. від 16 квітня 2020 року закінчено виконавче провадження №61215286 у зв`язку з виконанням в примусовому порядку без участі боржника (а.с.11).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст. 291 ГК України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За приписами ч. 1 ст. 758 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналіз ч. 1 ст. 759 та ч. 1 ст. 785 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі зумовлює право наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України. Законодавцем у ч. 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 вересня 2014 року у справі №3-85гс14, Касаційний господарський суд у складі об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2019 року у справі №910/20370/17, Верховний Суд у постанові від 31 січня 2020 року у справі №916/2724/18.

Відповідно до ч.2 ст. 795 ЦК України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зводяться до твердження про бездіяльність ОСОБА_1 , спрямованої на ухилення від обов`язку прийняття орендованого приміщення.

При цьому розрахунок позивача щодо розміру неустойки, яка підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» за час прострочення повернення орендованого приміщення банком не оскаржувався ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Вказані доводи апеляційної скарги є неприйнятними з огляду на таке.

АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що на підставі акту здачі-приймання приміщення від 10 червня 2015 року звільнило спірне приміщення, листом №Е52.0.0.0/4-1013 від 16 липня 2015 року повідомило ОСОБА_1 про складання вказаного акту та просило забрати ключі від приміщення, зазначаючи, що у випадку якщо протягом двох тижнів з моменту отримання листа ОСОБА_1 не з`явиться до банку, ключі будуть направлені поштою.

В той же час оцінка вищезазначеному акту здачі-приймання приміщення від 10 червня 2015 року була надана судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи №316/1943/18.

Ухвалюючи заочне рішення від 12 березня 2019 року, Енергодарський міський суд Запорізької області дійшов висновку про те, що вказаний акт не може оцінюватись в якості належного доказу виконання орендарем своїх обов`язків щодо фактичного повернення приміщення орендодавцю після закінчення орендних правовідносин. АТ КБ «ПриватБанк» було прийнято одноособове рішення про припинення дії договору оренди з 10 червня 2015 року у зв`язку із зміною обставин, якими сторони керувалися під час його укладення, після чого так само одноособово орендар перевірив приміщення та опечатав його у присутності сторонніх осіб та за відсутності орендодавця, склавши про це акт від 10 червня 2015 року, залишивши ключі від приміщення у себе в опечатаному конверті. Такий порядок повернення приміщення не передбачено ані в законі, ані в договорі.

Окрім того, посилаючись на лист №Е52.0.0.0/4-1013 від 16 липня 2015 року, АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів його направлення та отримання ОСОБА_1 .

При цьому банком не надано доказів направлення позивачу ключів від орендованого приміщення на виконання листа №Е52.0.0.0/4-1013 від 16 липня 2015 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» надала пояснення, що ключі на адресу ОСОБА_1 не направлялись.

Отже, доводи АТ КБ «ПриватБанк» про здійснення заходів, спрямованих на передачу предмета оренди, та його неприймання позивачем, спростовуються змістом заочного рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 березня 2019 року, яким банк зобов`язано передати приміщення загальною площею 96 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень: №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10, власнику ОСОБА_1 за актом здачі-приймання приміщення.

Колегією суддів також приймається до уваги, що вищезазначене заочне рішення було виконано АТ КБ «ПриватБанк» в не добровільному, а в примусовому порядку, про що свідчить акт про передачу майна, зазначеного у виконавчому документі №316/1943/18 від 02 грудня 2019 року, виданому Енергодарським міським судом Запорізької області, від 16 квітня 2020 року та постанова заступника начальника Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пеліха М.О. від 16 квітня 2020 року.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем обставин, які були перешкодою повернути приміщення та ключі від нього, з огляду на встановлені обставини у справах №316/2200/15 та №316/1943/18, що свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в порядку ст. 785 ЦК України.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на практику Верховного Суду у справах №916/2724/18 та №910/1806/17 не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки суд обґрунтовано виходив з встановлення факту неповернення об`єкта оренди виключно з вини орендаря (відповідача).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди сторін з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 26 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова