Справа № 183/4597/20
№ 2/183/3131/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 вересня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Устименко М.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного слідчого управління Національної поліції України, третя особа приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Міністерства юстиції України Кисєльова Віталіна Володимирівна, про скасування арешту з рухомого майна, -
Позов обґрунтований тим, що Державне підприємство "СЕТАМ", на підставі поданих для проведення реалізації майна документів приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Кісельової Віталіни Володимирівни та у відповідності до вимог ст. 61 ЗУ "Про виконавче провадження", Інструкції з організації примусового виконання рішень та Порядку реалізації арештованого майна здійснило реалізацію арештованого рухомого майна, провів електронні торги через веб-сайт в мережі Інтернет.
Відповідно до протоколу № 370709 від 19.11.2018 року проведення електронних торгів ДП "СЕТАМ" переможцем торгів по лоту за р. № 312352, рухоме майно: автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_3 , є учасник за №57, позивач по справі - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .
ОСОБА_1 сплатив повну вартість майна та суму винагороди за послуги з реалізації майна в розмірі 100158,50 грн. Вказана грошова сума була перерахована на депозитний рахунок приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Кісельової Віталіни Володимирівни.
Приватним виконавцем Кісельовою Віталіною Володимирівною складений акт від 07.12.2018 р. про проведені електронні торги у виконавчому провадженні ВП№56874079 з примусового виконання виконавчого листа №2/541/441/2014 від 02.07.2014 р., що видав Миргородський міськрайонний суд Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ Фінансова Компанія Дніпрофінансгруп, суми боргу у розмірі 3 970 364,17 грн. За заявою стягувача відповідно до виконавчого листа №2/541/441/2014 стягнути з боржника 250 000, 00 грн.
На підставі вищевказаного акту, у позивача виникло право власності на автомобіль та на підставі акту видачі майна переможцю від 15.02.2019 року ОСОБА_1 прийняв автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_3 .
12.06.2019 року за №2403/125/31/5/02-2019 головне управління НП у м.Києві надало листа приватному виконавцю ОСОБА_3 про те, що станом на дату розгляду запиту, за наявними обліками ІС Відеоконтроль-Рубіж вищевказаний автомобіль у розшуку не перебуває.
06.06.2019 року за №660 регіональний сервісний центр в Полтавській області Територіальний сервісний центр №5344 надав листа приватному виконавцю ОСОБА_3 про те, що станом на 06.06.2019 р. по виконавчому провадженню №56874079, вищевказаний автомобіль не перебуває в арешті.
Між тим, зареєструвати вищевказаний автомобіль ОСОБА_1 за протоколом електронних торгів аукціону СЕТАМ не зміг, у зв`язку з тим, що транспортний засіб значиться серед арештованих.
Так позивач зазначає, що відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Однак, правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в зазначеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Арешт на майно ОСОБА_2 був накладений під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом, а тому іншого способу виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України, передання справи до суду - кодекс 1960 року не встановлював.
Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), тощо, а тому такий спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим, з точки зору досягнення мети захисту її прав та інтересів нового власника.
Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Отже, ОСОБА_1 зазначає, що являється добросовісним набувачем і всі обтяження даного транспорту потрібно скасувати, оскільки вони порушують права нового власника.
Позивач в судове засідання не з`явивсь, в своїй заяві просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома.
Ухвалою суду від 25.08.2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Суд, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України провів заочний розгляд справи, оскільки належним чином повідомлений відповідач повторно не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини своєї неявки та не надав суду відзив на позов. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно дост.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до п. 3 ч. 2ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до протоколу № 370709 від 19.11.2018 року проведення електронних торгів ДП "СЕТАМ" переможцем торгів по лоту за р. № 312352, рухоме майно: автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_3 , є учасник за №57, позивач по справі - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 (а.с. 14-16).
ОСОБА_1 сплатив повну вартість майна та суму винагороди за послуги з реалізації майна в розмірі 100158,50 грн. Вказана грошова сума була перерахована на депозитний рахунок приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Кісельової Віталіни Володимирівни.
Приватним виконавцем Кісельовою Віталіною Володимирівною складений акт від 07.12.2018 р. про проведені електронні торги у виконавчому провадженні ВП№56874079 з примусового виконання виконавчого листа №2/541/441/2014 від 02.07.2014 р., що видав Миргородський міськрайонний суд Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ Фінансова Компанія Дніпрофінансгруп, суму боргу у розмірі 3 970 364,17 грн. За заявою стягувача відповідно до виконавчого листа №2/541/441/2014 стягнути з боржника 250 000, 00 грн. (а.с. 17)
На підставі вищевказаного акту, у позивача виникло право власності на автомобіль та на підставі акту видачі майна переможцю від 15.02.2019 року ОСОБА_1 прийняв автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_3 (а.с. 20).
12.06.2019 року за №2403/125/31/5/02-2019 Головне управління НП у м.Києві надало листа приватному виконавцю ОСОБА_3 про те, що станом на дату розгляду запиту, за наявними обліками ІС Відеоконтроль-Рубіж вищевказаний автомобіль у розшуку не перебуває (а.с. 18).
06.06.2019 року за №660 регіональний сервісний центр в Полтавській області Територіальний сервісний центр №5344 надав листа приватному виконавцю ОСОБА_3 про те, що станом на 06.06.2019 р. по виконавчому провадженню №56874079, вищевказаний автомобіль не перебуває в арешті (а.с. 20).
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону.
Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та положень ст. ст. 179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.
Також, згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно до частини 1 статті 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
На підставі частини 1 статті 321 ЦК України - право власності є непорушним, ніхто може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно приписів ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом
Частиною 1 статті 386 ЦК України визначено, що - держава забезпечує рівний захист прав суб`єктів права власності.
Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до норм ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»,
1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
2. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10частини першої статті 34 цього Закону.
3. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
4. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
5. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Положеннями ст. 386 ЦК України визначені засади захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. А ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року N 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому, із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до п. 8 вказаної Постанови в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі, якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.
Крім того, вимоги статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на автомобіль, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Так, згідно з вимогами ст. 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.
Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в зазначеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Арешт на майно ОСОБА_2 був накладений під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.
Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.
Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).
Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України, передання справи до суду - кодекс 1960 року не встановлював.
З урахуванням втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.
Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.
Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи). Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність. Зазначений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів.
Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).
Позивач пред`являє позов не в рамках кримінального провадження, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого.
Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра у законний спосіб придбала майно та наразі потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.
Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження, ухвалення вироку є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.
Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Отже, судом встановлено, не спростовано сторонами, що органом досудового слідства не був знятий арешт у передбачені законом терміни та строки, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і всі обтяження даного транспорту потрібно скасувати, оскільки вони порушують права нового власника.
При цьому суд приходить до переконання, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».
Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.
З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 76-81, 89, 258-259, 263-268,280 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного слідчого управління Національної поліції України, третя особа приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Міністерства юстиції України Кисєльова Віталіна Володимирівна, про скасування арешту з рухомого майна, - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя О.В. Сорока.