н/п 2/490/1385/2019 Справа № 490/8311/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Янкевич В.С.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката - Влащук В.М.,

представника відповідача адвоката - Рудь О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя; поділити квартиру, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири та припинити право власності на 1/2 частину квартири ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період шлюбу на спільні кошти подружжя була придбана квартира АДРЕСА_2 , та оформлена договором купівлі-продажу нерухомого майна № 2984 від 29.01.1999 року, та зареєстрована на товарній біржі « Нерухомість-Південь».

В подальшому, 07.07.2008 року за спільним рішенням подружжя, дана квартира була продана, та того ж дня придбана квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріусом Миколаївського міського округу Нікітіним Р.В. за реєстровим номером 2995.

Посилаючись на приписи ст.ст. 60,61 СК України. Позивач вважає квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

08.08.2015 року шлюб між подружжям розірвано. Позивач звертався до відповідачки з проханням здійснити поділ квартири, на що відповідач відповіла відмовою, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 70,71 СК України,позивач і просив про задоволення позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.ж2018 року, дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

Дана справа отримана суддею 10.10.2018 року.

Ухвалою від 10.10.2018 року дана позовна заява залишена без руху.

26.10.2018 року на виконання ухвали надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 , у якій позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, та визнання за кожним із них права власності на 1/2 частину квартири за кожним.

Після виконання вимог ст.ст. 27, 187 ЦПК України, ухвалою від 05.11.2018 року відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 18.12.2018 року.

18.12.2018 року від ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю явки до судового засідання її представника, та слухання справи відкладено на 21.01.2019року.

17.01.2019 року від ОСОБА_2 надійшла заява про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову з цих підстав, посилаючись на те, що шлюб розірвано 08.08. 2015 року, та саме з цього строку слід відраховувати трирічний строк позовної давності. За такого, на підставі вимог ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦПК України і просила задовольнити заяву.

Одночасно відповідач направила заперечення проти позову, в яких вказала наступне.

Застосовуючи норму статті 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна сумісна праця подружжя.

Під час шлюбу придбано квартиру АДРЕСА_3 , але за кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 . Ця квартира була придбана на кошти, які їй надала матір. На сумісні кошти був придбаний лише автомобіль MAZDA 626 державний номер НОМЕР_1 у 2008 році та гараж у 2010 році.

У підготовчому судовому засіданні 21.01.2019 року позивачем та його представником заявлено клопотання про витребування від: 1) товарної біржі "Нерухомість-Південь" договору купівлі-продажу нерухомого майна №2984 від 29.01.1999 року, зареєстрованого на товарній біржі "Нерухомість-Південь" та подані при реєстрації документи, згідно з яким була придбана квартири АДРЕСА_2 ; 2) приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіна Р.В. договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , від 07.07.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. за реєстровим номером №2990 та подані при посвідченні документи; 3) приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіна Р.В. договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , від 07.07.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. за реєстровим номером №2995 та подані при посвідченні документи.

Відповідач та його представник просили викликати допитати у якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , витребувати з Регіонального сервісного центру в Миколаївській області повну інформацію про транспортні засоби, зареєстровані за відповідачем ОСОБА_1 для можливості проведення судової товарознавчої експертизи вартості сумісного майна подружжя, з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській обл. інформацію про місця реєстрації ОСОБА_1 , починаючи з 29.01.1999 року; Миколаївського управління ГУ ДФС у Миколаївській області інформацію про доходи ОСОБА_1 з 27.04.1996 року; Автогаражного товариства власників приватного автотранспорту "Стапель" щодо гаражу № НОМЕР_2 , який значиться за ОСОБА_1 щодо часу його придбання та реєстрації права власності на нього. При цьому, просили прийняти до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення частки його вартості, в якому просили відстрочити ОСОБА_6 сплату судового збору до отримання судом висновків експерта щодо вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме: автомобіля марки MAZDA 626, державний знак НОМЕР_1 та капітального гаражу № НОМЕР_2 , який знаходиться в АГТ "Стапель"; визнати квартиру АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_2 ; провести поділ спільного майна подружжя, а саме: автомобіля марки MAZDA 626, державний знак НОМЕР_1 , шляхом виділення в рівних частках, по 1/2 частці автомобіля між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в рахунок виділення 1/2 часток вартості автомобіля марки MAZDA 626, державний знак НОМЕР_1 ; провести поділ спільного майна подружжя, а саме: капітального гаражу № НОМЕР_2 , який знаходиться в АГТ "Стапель" шляхом виділення в рівних частках по 1/2 частці кожному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 21.01.2019 року постановлено: повернути зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення частки його вартості . Повернути ОСОБА_2 судовий збір у сумі 850,84 грн., сплачений 18.01.2019 року у АТ КБ "ПриватБанк" за квитанцією №0.0..1. Витребувати від товарної біржі "Нерухомість-Південь" договір купівлі-продажу нерухомого майна №2984 від 29.01.1999 року, зареєстрований на товарній біржі "Нерухомість-Південь" та подані при реєстрації документи, згідно з яким була придбана квартири АДРЕСА_2 Витребувати від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіна Р.В. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , від 07.07.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. за реєстровим номером №2990 та подані при посвідченні документи; Витребувати від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіна Р.В. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , від 07.07.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. за реєстровим номером №2995 та подані при посвідченні документи. Викликати та допитати у якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , попередивши свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду ( ч. 4 ст. 91 ЦПК України). Витребувати з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській обл. інформацію про місця реєстрації ОСОБА_1 , починаючи з 29.01.1999 року. Витребувати з Миколаївського управління ГУ ДФС у Миколаївській області інформацію про доходи ОСОБА_1 з 27.04.1996 року. Закрити підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Призначити справу до судового розгляду по суті на 01.04.2019 року на 11.00 год., встановивши порядок дослідження доказів у справі із вступного слова сторін, допиту свідків, дослідження письмових доказів.

За наданою відповіддю Управління Державної Міграційної служби України, даними щодо місця реєстрації ОСОБА_1 не володіють.

Головне Управління ДФС у Миколаївській області направило інформацію про доходи ОСОБА_1 у період з 1994 р. по 2018 рік.

Приватним нотаріусом Нікітіним Р.В. на виконання ухвали суду направлені документи, які послугували посвідченню договору купівлі-продажу 07 липня 2008 року за номером 2995 та договору купівлі-продажу від 07.07.2008 року за номером 2990.

У зв`язку з невиконанням ухвали суду у повному обсязі, та за клопотанням сторін слухання справи відкладалось на 30.05.2019 року, 16.09.2019 року, 17.10.2019 року, 13.11.2019 року.

У зв`язку з находженням судді у відпустці, слухання справи призначено на 20.03.2020 року.

За клопотанням адвоката Рудь О.А., у зв`язку з веденням карантину, слухання справи відкладено на 01.07.2020 року.

У зв`язку із занятістю адвоката Рудь О.А., слухання справи відкладено на 22.10.2020 року.

У судовому засіданні позивач та його представник просили про задоволення позову та закінчення розгляду справи у їх відсутність.

Представник відповідача - адвокат Рудь О.А. просила про відмову у задоволенні позову , та закінчення розгляду справи у її відсутність та відсутність ОСОБА_2 .

Судом постановлено про закінчення судового розгляду справи у відсутності сторін.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України , кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ч.4ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.03.2020 року, прийнятого по справі за номером 490/2556/19, постановленого за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири, розташованої по АДРЕСА_4 її особистою приватною власністю, у задоволенні позову відмовлено ( рішення набрало законної сили ).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 27.04.1996 року. На підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано, про що отримано Свідоцтво про розірвання шлюбу від 08.2015 рок серія НОМЕР_3 .

Згідно Договору № 2884 від 29.01.1999 року, укладеного на Товарній біржі "Нерухомість", ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2 за 40 000 грн.

Згідно інформації, наданої 16.01.2020 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. , 07.07.2008 року ним за № 32990 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Відчужувана квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого ТБ "Нерухомість-Південь" 29.01.1999 року за № 2984 та зареєстрованого в КП ММБТІ 26.02.1999 року № 18250 . Продаж квартири відбувся за 20 089 гривень.

Того ж дня, 07.07.2008 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В., відповідно до якого позивач придбала квартиру в АДРЕСА_1 . Продаж квартири відбувся за 85 083 гривень.

При цьому, як при продажу, так і при купівлі квартири, ОСОБА_1 , були надані нотаріально посвідчені заяви, що він не заперечує, щоб його дружина ОСОБА_2 продала за ціну та на умовах за своїм розсудом належну їм на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_2 та придбала на таких же умовах квартиру АДРЕСА_3 . При цьому він стверджувала, що обидва договору купівлі-продажу укладаються в інтересах їх сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цих договорів відповідає їх спільному волевиявленню.

Як пояснила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , дійсно у 1999 році її сестра ОСОБА_9 позичала у неї 2000 доларів на покупку квартири для доньки ОСОБА_10 . Ї мати все життя працювала, щоб забезпечити своїх дітей, вона назбирала кошти на квартиру доньці і постійно допомагала молодим грошима. Розписку вона від рідної сестри не брала. Протягом року-двох ОСОБА_10 приносила їй та повертала по 100-200 доларів боргу та повністю розплатилася .

Допитана в якості свідка мати позивача ОСОБА_9 суду пояснила, що вона в 90-х роках почала давати своїй донці кожного місця невеликі суми грошей, щоб та відкладала на покупку квартири для себе та онука. Коли назбирала ОСОБА_10 достатньо коштів, вони обрали підходящу квартиру. Вона позичила у сестри 2000 доларів, які не вистачало, та ОСОБА_10 купила у свою власність квартиру по АДРЕСА_6 виключно на подаровані від неї кошти, адже самостійно молоде подружжя гроші тоді на придбання нерухомості заробити не могло. ОСОБА_11 ніколи не прописувався у цю квартиру, знав, що вона не його, а лише ОСОБА_10 . Згодом у 2008 році ОСОБА_10 попросила у неї ще коштів на придбання нової квартири, яка була більшою та знаходилася в тому ж районі, але подалі від проспекту. Вона знову дала їй свої кошти, вони продали квартиру по проспекту та купили квартиру по АДРЕСА_4 , різницю сплатила вона за власні кошти та ОСОБА_10 з ОСОБА_11 дали 9000 доларів США власних коштів, що складало приблизно 20% від вартості квартири.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України) власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до норм ст.22-24 КпШС України, які діяли в період придбання квартири АДРЕСА_2 в 1999 році ,майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Однак, не є обґрунтованими і доведеними в ході розгляду справи вимоги позивача щодо визнання вказаної квартири її особистою приватною власністю.

Суд критично відноситься до пояснень свідків, які, по-перше,не дали суду однозначних свідчень , що кошти були саме подаровані позивачці її матір`ю у приватну власність саме на придбання власного житла, а не були просто допомогою щомісячною доньці та її родині, які не доведено, що саме на ці кошти придбавалася квартира в 1999 році. По-друге, не доведено, що запозичені кошти у ОСОБА_5 поверталися їй не за спільні кошти подружжя - адже остання пояснила, що повернення позики їй приносила саме ОСОБА_10 . По-третє, навіть свідок ОСОБА_9 підтвердила, що частину коштів на придбання спірної квартири надавав відповідач - а оскільки реальна ціна квартири нічим не підтверджена, отже визначити яку частку в квартирі складали надані спільні кошти подружжя неможливо.

До того ж, свідки є близькими родичами позивача ( мати та рідна тітка).

Твердження позивача спростовуються також і матеріалами , наданими нотаріусом, а саме наданими ОСОБА_1 при посвідченні обох договорів 07 липня 2008 року заявами про те, що як відчужувана, так і квартира, що придбавається, є спільною сумісною власністю подружжя - про які позивачка не могла не знати і, поза розумним сумнівом, при оформленні цих договорів надавала таку згоду на написання чоловіком таких заяв.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З огляду на викладені обставини вбачається, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, а презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем належними та достеменними доказами не спростовано , а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти позивача були витрачені на придбання спірної квартири,

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За такого, судом встановлено, що спірна квартира є сумісною власністю подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України, ст.68 СК України).

За приписами ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом сумісної власності подружжя, частки майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. ( ст.70 СК України).

За приписами ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У відповідності до ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

При цьому, згідно правової позиції ВС КЦС, висловленої при розгляді справи № 203/304/17 від 06.11.2019 року, відлік строку позовної давності при поділі майна подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували , що позивач знав про перешкоджання відповідачкою реалізації йому права власності на квартиру, саме починаючи з наступного дня після розірвання шлюбу. Водночас, відповідач для обґрунтування заяви про сплив строку позовної давності повинен довести суду, що перешкоджання розпочалися з цього моменту, а не пізніше.

За висновком ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15: неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу. За відсутності доказів які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події. З якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За такого, суд вважає, що відповідач не спростувала того, що позивач звертався до неї з вимогою про поділ майна до спливу строку позовної давності, а оскільки вона відмовила у поділі майна у добровільному порядку, то віні звернувся з даним позовом до суду.

Виписане свідчить про неможливість застосування в даному випадку вимог ст.256-261, 267 ЦК України, а тому у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності ОСОБА_2 слід відмовити.

Показанням свідка ОСОБА_5 , надана оцінка в рішенні суду від 11.03.2020 року, нових даних не повідомила.

Допитана у якості свідка ОСОБА_4 пояснила суду, що зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що квартира придбана не за кошти подружжя, а за такого, не можуть бути покладені в основу доказів придбання квартири за власні кошти ОСОБА_2 .

За такого, позов підлягає задоволенню, квартира визнанню спільною сумісною власністю подружжя, і в порядку її розподілу визнанню за кожним права власності на 1/2 частини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 4,5,77,81,141,263-265,273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 23 жовтня 2020 року.

Суддя Черенкова Н.П.