провадження № 22-ц/824/1896/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року про роз`єднання позовних вимог та заяви про зміну позовних вимог від 23 жовтня 2018 року, просила визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 серпня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох синів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З листопада 2016 року позивач та відповідач спільно не живуть, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки. З часу припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості щодо місця проживання дітей, а саме: ОСОБА_4 проживає з відповідачем, ОСОБА_5 - з позивачем. Однак, всупереч домовленості, починаючи з листопада 2016 року діти проживали з позивачем. Оскільки відповідач протягом п`ятнадцяти місяців ухилявся від матеріального забезпечення своїх дітей, а позивач не мала можливості працювати, з причин догляду за малолітніми дітьми, весь тягар утримання сім`ї був покладений на батьків позивача. Позивач зазначає, що неможливість матеріального забезпечення нею утримання дітей стало причиною проживання дітей з відповідачем з лютого 2018 року. Однак, задля створення належного матеріального забезпечення дітей, позивачем було прийнято рішення зайнятися підприємницькою діяльністю. Так, під час спілкування з дітьми позивач усвідомила, що діти бажають проживати з матір`ю та прийняла рішення щодо спільного проживання з дітьми. Позивачем створено належні побутові умови для проживання дітей. У відповідача такі умови відсутні. Дітей влаштовано на навчання. Позивач здійснює підприємницьку діяльність та мінімально забезпечує себе та своїх дітей.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом та просив визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 серпня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох синів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 31 січня 2018 року та по теперішній час діти проживають з батьком та перебувають на його одноосібному утриманні. Протягом останнього календарного року діти тричі змінювали місце навчання, що було викликано тим, що першочергово навчальні заклади підбиралися по місцю проживання дітей. Однак, чергова зміна навчального закладу може негативно вплинути на психологічний стан дітей. Також, відповідач вказує на те, що неодноразово робив спроби налагодити сімейні стосунки, що спростовує доводи позивача щодо окремого проживання з 2016 року та щодо ухилення від утримання дітей. Відповідач регулярно забезпечує дітей всім необхідним. Ніякої домовленості з позивачем щодо розподілу дітей не було, це тільки матиме негативний вплив на них. Відповідач вважає, що залишення дітей з позивачем негативно вплине на їх розвиток. Позивач не має постійного заробітку, а відповідно не спроможна утримувати дітей. Відповідач має намір продовжити виховання обох синів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. В зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення суд повинен був керуватися саме інтересами малолітніх дітей та визначити, проживання з ким з батьків забезпечить найбільший духовний та фізичний розвиток дітей, емоційну стабільність, передбачуваність майбутнього, відчуття безпеки, можливість отримати належну освіту, а також надасть обом батькам можливість безперешкодно спілкуватися з дітьми. Однак, суд лише обмежився констатацією про те, що обоє батьків дбайливо ставляться до виконання батьківських обов`язків та мають прийнятні умови для проживання дітей з обома батьками. Проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 саме з відповідачем більше відповідає інтересам дітей, оскільки апелянт здатен забезпечити дітям емоційну стабільність та передбачуваність майбутнього. Суд першої інстанції не врахував факт непослідовної та хаотичної поведінки ОСОБА_3 щодо власних дітей, яка створює у них емоційну нестабільність, невпевненість у своєму майбутньому, провокує відчуття незахищеності, діти не розуміють, з ким і де вони житимуть завтра. Відповідач здатен забезпечити дітям належну освіту. Позивачем було переведено дітей на домашнє навчання, однак, на думку відповідача, таке навчання може зашкодити дітям. Під час домашнього навчання діти не набувають навичок соціалізації, комунікації у суспільстві, не отримують необхідних вмінь взаємодії з оточуючими. Така поведінка позивача суперечить інтересам дітей та позбавить їх у подальшому отримати вищу освіту, досягти професійних успіхів та стати значними членами суспільства. Син ОСОБА_7 протягом останнього року проживання з матір`ю зазнав значного погіршення здоров`я, зокрема, у нього розвилося викривлення хребта, яке зі слів позивача, стало причиною переводу сина на домашнє навчання. Під час проживання дітей з відповідачем вони не мали жодних проблем зі здоров`ям. Крім того, сколіоз - це не гостра, а хронічна хвороба, а, отже, ймовірно позивач впродовж останнього року не приділяла достатньої уваги здоров`ю сина. Апелянт зазначає, що готовий забезпечити дітям консультації у провідних лікарів України для усунення вже наявних у його синів вад здоров`я, а також в подальшому привчати їх до здорового та активного способу життя. Відповідач здатен забезпечити участь матері у житті дітей. Позивач впродовж останнього року не надає можливості бачитися з дітьми. Новий співмешканець позивача не дозволяє дітям бачитися з бабою та дідом з боку відповідача, фізично перешкоджаючи побаченням останніх навіть на території навчально-виховних закладів, коли діти їх ще відвідували і побачитися в таких закладах було єдиною можливістю для відповідача та його батьків. Відповідач вказує на те, що поки діти перебували у нього, він ніяким чином не перешкоджав позивачу бачитись з дітьми. Таким чином, відповідач, як батько, здатен забезпечити дітям рівне та вільне спілкування з матір`ю, що відповідатиме їхнім інтересам. Вказані доводи відповідача суд першої інстанції не взяв до уваги. Суд, при вирішенні такої категорії справ повинен визначити не те, що не суперечить інтересам дітей, а те, що таким інтересам відповідатиме. Однак, суд цього не зробив.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду є вмотивованим, обґрунтованим та законним. Відповідач певною мірою вдається до софізму, заснованому на навмисному, свідомому порушенню правил логіки, оскільки обставини, які відповідають інтересу, апріорі не можуть йому суперечити і навпаки, обставини, які не суперечать інтересу не можуть бути визнані такими, що йому не відповідають, оскільки в обох випадках порушень інтересу не відбувається. Позивач посилається на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельничук проти України», «Гарсія Руїз проти Іспанії», «Салов проти України», «Серявін та інші проти України».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 серпня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві між ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с.28, Т.1).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.5,6, Т.1).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері від 21 вересня 2018 року, складеного Службою у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, за адресою: АДРЕСА_1 , створені належні умови для проживання та виховання дітей (а.с.80, Т.1).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 03 жовтня 2018 року за місцем проживання батька, складеного Службою у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, за адресою: АДРЕСА_2 , також створені належні умови для проживання та виховання дітей (а.с.248, Т.1).

Згідно висновку органу опіки і піклування, затвердженого Оболонською районною державною адміністрацією №104-2760 від 25 березня 2019 року рекомендовано визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_3 . ОСОБА_3 не чинити перешкод у спілкуванні дітей з батьком - ОСОБА_1 (а.с.49-52, Т.2).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме їх інтересам, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дітей до обох батьків та вік дітей. Діти не досягли десятирічного віку, а тому суд позбавлений можливості з`ясувати їх думку щодо місця проживання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

На момент розгляду справи судом діти, місце проживання яких просять визначити сторони у справі, не досягли десятирічного віку та проживають разом з матір`ю.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо.

Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 402/428/16-ц).

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції прийшов до висновку, що визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю відповідатиме інтересам дітей.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 вказує на те, що проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 саме з ним більше відповідатиме інтересам дітей, оскільки апелянт здатен забезпечити дітям емоційну стабільність та передбачуваність майбутнього.

Разом з тим, у матеріалах справи містяться висновок органу опіки і піклування Оболонської районної державної адміністрації від 25 березня 2019 року, згідно з яким рекомендовано визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_3 . Апеляційна скарга відповідача не містить жодних доводів та посилань на докази, які б вказували на те, що висновок органу опіки і піклування є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей.

Суду також надано висновок психологічного дослідження від 29 жовтня 2018 року, яким було встановлено надійну форму прив`язаності малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5, як до матері, так і до батька. У вказаному висновку зазначено, що у Володимира та ОСОБА_5 сформована емоційна прив`язаність до матері, вони прислухаються до її порад, виявляють її в позитивному виборі. Володимир може визначитися у стосунках до батька, хлопчик постійно визначав його як значиму особу, тому чітко протестує, коли ОСОБА_5 назвав співмешканця матері батьком (а.с.238, Т.1).

Враховуючи прихильність малолітніх дітей до обох батьків, апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи відповідача про те, що дітям буде краще проживати саме з ним.

Крім того, у висновку психологічного дослідження від 29 жовтня 2018 року зазначено, що в обох дітей присутнє бажання жити спокійно, де дорослі не будуть сваритися між собою та створять їм безпечне та спокійне середовище. На даний час малолітні діти проживають з матір`ю, а визначення місця проживання дітей з батьком призведе до чергової зміни звичного для них середовища, що вплине на психологічний стан дітей.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції не врахував факт непослідовної та хаотичної поведінки ОСОБА_3 щодо власних дітей, яка створює у них емоційну нестабільність, невпевненість у своєму майбутньому, провокує відчуття незахищеності, діти не розуміють, з ким і де вони житимуть завтра.

Однак, такі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки навіть якщо така поведінка матері дітей мала місце у минулому, це не свідчить про вчинення позивачем аналогічних дій у майбутньому. Крім того, тимчасовий від`їзд матері дитини у зв`язку з навчанням та проживання в цей час дітей з батьком ніяким чином не свідчить про непослідовну та хаотичну поведінку матері.

Як було зазначено вище, у відповідності до вимог ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Отже, спільне визначення батьками місця проживання дітей у зв`язку з тимчасовою відсутністю одного з них, ніяким чином не свідчить про безвідповідальне ставлення матері до виховання дітей, а також не може бути прийнято до уваги в якості обставини, яка свідчить про те, що проживання дітей з матір`ю в майбутньому не відповідатиме їх інтересам.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що він здатен забезпечити дітям належну освіту. Позивачем було переведено дітей на домашнє навчання. Однак, на думку відповідача, таке навчання може зашкодити дітям, так як діти не набувають навичок соціалізації, комунікації у суспільстві, не отримують необхідних вмінь взаємодії з оточуючими.

Разом з тим, можливість отримання освіти дітьми у домашніх умовах визначено чинним законодавством України. Так, відповідно до вимог ч. 1, 7 ст. 9 Закону України «Про освіту» основними формами здобуття освіти є, зокрема, індивідуальна (сімейна (домашня)). Сімейна (домашня) форма здобуття освіти - це спосіб організації освітнього процесу дітей самостійно їхніми батьками для здобуття формальної (дошкільної, повної загальної середньої) та/або неформальної освіти. Відповідальність за здобуття освіти дітьми на рівні не нижче стандартів освіти несуть батьки.

ОСОБА_1 вказує на те, що переведення дітей на домашнє навчання суперечить інтересам дітей та позбавить їх у подальшому отримати вищу освіту, досягти професійних успіхів та стати значними членами суспільства.

Однак, такі доводи відповідача є лише припущеннями, на яких в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.

ОСОБА_1 вказує на погіршення стану здоров`я дітей під час проживання їх з матір`ю, а також на те, що під час проживання дітей з ним діти не мали жодних проблем зі здоров`ям. Відповідач зазначає, що, ймовірно, позивач впродовж останнього року не приділяла достатньої уваги здоров`ю сина ОСОБА_7 , в якого виявлено сколіоз. ОСОБА_1 зазначає, що готовий забезпечити дітям консультації у провідних лікарів України для усунення вже наявних у його синів вад здоров`я, а також в подальшому привчати їх до здорового та активного способу життя.

Разом з тим, доводи відповідача щодо виникнення хвороби усина ОСОБА_7 саме під часйого проживання з матір`ю, а також бездіяльності останньої щодо належної уваги здоров`ю сина є також його припущеннями. Відповідач, незалежно від того, з ким проживають діти, має не лише право, а й наділений обов`язкомпіклуватися про здоров`я дитини у силу вимог ст. 150 СК України, і проживання дітей з матір`ю не позбавляє його можливості забезпечити дітям консультації у провідних лікарів. У свою чергу, позивач як мати також зобов`язана піклуватися про здоров`я дітей і забезпечувати дітям належний огляд та їх лікування у медичних установах за наявності потреби.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 також зазначає, що позивач впродовж останнього року не надає можливості бачитися з дітьми. Новий співмешканець позивача не дозволяє дітям бачитися з бабою та дідом з боку відповідача.

Зазначені доводи є не підтвердженими наявними у справі доказами. Крім того, відповідач у силу вимог ст. 158, 159 СК України має право на вирішення як органом опіки та піклування, так і судом спору щодо участі у вихованні дітей. Відповідно до вимог ст. 257 СК України баба, дід, мають право спілкуватися зі своїми внуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. У той же час, участь у вихованні дітей та забезпечення спілкування з дітьми не є предметом спору у даній справі, а, відтак, зазначені доводи не можуть впливати на законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 просить визначити місце проживання дітей разом з ним за адресою - АДРЕСА_2 . Відповідач зареєстрований та мешкає у вказаній квартирі. Загальна площа квартири становить 61,5 кв.м., житлова площа квартири становить 30,7 кв.м. В акті обстеження умов проживання зазначено, що для малолітніх дітей виокремлено разом з батьком окрему кімнату площею 12,3 кв.м., де створено належні умови для проживання та виховання дітей.

В той же час, відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Тобто, у разі проживання відповідача з двома дітьми у зазначеній кімнаті на кожного з них припадає житлова площа у розмірі 4,1 кв.м., що майже більш ніж утричі менше, ніж встановлена законом площа на кожну особу.

Натомість, позивач ОСОБА_3 проживає у квартирі АДРЕСА_3 та є її власником на підставі договору дарування від 05 грудня 2018 року (а.с.212, Т.1). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 21 вересня 2018 року разом з нею проживає ОСОБА_5 . ОСОБА_5 займає окрему кімнату, яка облаштована двохповерховим ліжком, письмовим столом, пуфом, стільцем, шафою для одягу, меблевою стінкою, спортивним куточком. Вказана квартира складається з двох кімнат, житлова площа квартири 29,6 кв.м. Житлова площа на позивача та двох дітей становитиме 9,8 кв.м. на кожного. Хоча вказана норма є нижчою від законодавчо встановленої, проте, малолітні діти, як особи однієї статі, матимуть змогу проживати разом у відокремленій кімнаті зі створеними умовами. Житлова площа на кожну дитину більше ніж удвічі перевищує житлову площу, яка припадала б на дітей у разі їх проживання з батьком. Тобто, у разі проживання дітей з матір`ю для них будуть створені кращі житлові умови, що безумовно відповідатиме їх інтересам.

Доводи апеляційної скарги в частині тяжкого матеріального становища позивача, відсутність у неї доходів, а, відтак, неможливості належного утримання дітей, апеляційний суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Отже, обов`язок батьків утримувати своїх дітей та забезпечувати їм належне матеріальне забезпечення існує незалежно від місця проживання дітей. За таких обставин, проживання дітей з матір`ю, ніяким чином не свідчить, що лише на позивачу лежить обов`язок утримувати своїх дітей і в зв`язку з тяжким, на думку відповідача, матеріальним становищем позивача діти будуть обмежені в матеріальному забезпеченні.

У даному випадку місце проживання дітей, в силу вимог закону, не має впливати на обсяг їх матеріального забезпечення і відповідач несе обов`язок з забезпечення своїх дітей в тому самому обсязі, як і у випадку проживання дітей з ним.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю відповідатиме їхнім кращим інтересам, а тому висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються. Відтак, рішення суду є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.