КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 754/16747/18

провадження №22-ц/824/1190/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача Морозов О.В.,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного житлово-комунального підприємства НАН України - Морозова Олександра В`ячеславовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року /суддя Лісовська О.В./

у справі за позовом Державного житлово-комунального підприємства НАН України до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 про виселення зі службового житла з наданням іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про виселення ОСОБА_1 , та неповнолітньої ОСОБА_3 зі службового житла з наданням іншого житлового приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 122-129/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Державного житлово-комунального підприємства НАН України - Морозов О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не вірно застосовано норму матеріального права, ст. 125 ЖК Української РСР, яка регулює виселення без надання житлового приміщення. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 не є одинокою особою, отримує аліменти від батька дитини - ОСОБА_4 . Також судом першої інстанції помилково встановлено факт проживання сторонніх осіб у запропонованому ОСОБА_1 приміщенні, оскільки будь-які докази з цього приводу судом не досліджувались, водночас наявність ордеру свідчить лише про право на вселення а не про фактичне їх вселення та проживання. Крім того, відповідно до ордеру від 27.02.2017 р. номер 3 це номер ордера а не кімнати, а кімната видається на 3 ліжко-місця. ОСОБА_1 займає службове житло НАН України, до якої вона не має жодного відношення, двокімнатна квартира, яку вона займає, значно перевищує житлові норми на особу, водночас гуртожиток, який пропонується для переселення не є службовим житлом, і саме в цьому гуртожитку проживала сім`я до моменту вселення у службове житло. Також помилково встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 не має іншого житла, оскільки за ній на праві власності зареєстрований будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказувала, що вона є одинокою особою, має неповнолітню дитину, а тому її не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення. Вказувала, що у власності не має іншого житла, що підтверджується витягом з реєстру. Зазначала також про те, що договір найму житла не розривала, від своїх житлових прав не відмовлялась, а посилання на те, що вона займає більшу житлову площу ніж 13,5 кв.м. не відносяться до суті спору.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача та сторону відповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що на підставі ордеру від 20.07.2009 року № 4146 ОСОБА_4 на сім`ю з трьох осіб (він, дружина ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_3 ) було надано службове житло, а саме квартира АДРЕСА_2 /а.с. 3/.

23.09.2009 року між ДЖКП НАН України та ОСОБА_4 був укладений Договір найму службового приміщення /а.с. 4/.

07.10.2010 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_1 був розірваний /а.с. 6/.

06.06.2017 року Додатковою угодою до договору найму службового житла від 23.09.2009 року на підставі заяви ОСОБА_4 від 08.02.2017 року розірвано договір найму житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Також встановлено, що ОСОБА_5 , яка є дружиною ОСОБА_4 , на сім`ю з трьох осіб (вона, чоловік ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_6 , 2005 року народження) був виданий ордер № 3 на житлову площу в гуртожитку, а саме право зайняти з сім`єю житлову площу у гуртожитку АДРЕСА_4 , з 27.02.2017 року по термін роботи в установі НАН України /а.с.8/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами статті 132 ЖК Української РСР про те, що осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення; ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР України про те, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановивши, що у кімнаті, до якої позивач пропонує вселити відповідачку разом з дитиною проживає нова сім`я третьої особи ОСОБА_4 з 3 осіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вселення відповідачки з дитиною до вказаної кімнати значно погіршить не тільки житлові умови для проживання відповідачки та двох неповнолітніх дітей, але й створить конфліктну ситуацію між колишнім подружжям та новою дружиною третьої особи.

Доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_1 не є одинокою особою, отримує аліменти від батька дитини - ОСОБА_4 та те, що за нею на праві власності зареєстрований будинок АДРЕСА_1 , колегією суддів не приймаються до уваги, як такі, що суперечать позовним вимогам.

Так, позивач звернувся до суду посилаючись на ст. 109 ЖК Української РСР - виселення з наданням іншого житлового приміщення, визначивши на власний розсуд, що ОСОБА_1 не може бути виселено без надання іншого приміщення, тому доводи щодо виселення без надання іншого приміщення судом першої інстанції не розглядались і не можуть обґрунтовувати вимоги апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що наявність ордеру на приміщення, в яке пропонується виселити відповідача, не свідчить про фактичне вселення та проживання інших осіб, колегією суддів також не приймаються, з огляду на те, що саме на позивача покладено обов`язок доведення того, що приміщення в яке пропонується виселити ОСОБА_1 вільне, відповідає санітарним нормам та нормам житлової площі на особу. Ордер на кімнату, в яку пропонується виселити ОСОБА_1 виданий на іншу особу, також не надано доказів розірвання договору найму з ОСОБА_1 як членом сім`ї на яку було видано ордер на зайняття кв. АДРЕСА_2 .

Окрім того, не приймаються до уваги і доводи апелянта щодо наявності у ОСОБА_1 іншого житла, оскільки будинок АДРЕСА_1 за нею на будь-якому праві не зареєстрований.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Державного житлово-комунального підприємства НАН України - Морозова Олександра В`ячеславовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: