Ухвала

23 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 464/7107/18

провадження № 61-14503ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова

від 04 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і визнання права власності у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що його батькам, після розірвання шлюбу, належав на праві спільної часткової власності по 1/2 частини будинка на АДРЕСА_1 . Після смерті матері (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ) її частину успадкували за заповітом сторони у справі по 1/4 частини. Попри те, з часу смерті матері у частині будинку, що належала їй ніхто окрім позивача із сім`єю не проживав, відповідач будинку не будував, комунальні послуги не оплачує, житлом не цікавиться та його особистих речей у будинку немає. Вважає, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом видано відповідачу з порушенням норм законодавства, яке було чинним у той час. Відповідач фактично спадщину не прийняв, оскільки не проживав із спадкодавцем. Особисто заяви про прийняття спадщина до нотаріуса не подавав, а лише через свого представника після спливу шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, що не відповідало вимогам законодавства. Оскільки, відповідач фактично спадщину не прийняв після смерті спадкодавця, а тому частка майна померлої матері, яке не успадкована позивачем по заповіту, належить останньому за законом, як сину (спадкоємцеві першої черги).

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2000 року, виданого державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори

Сулимою Н. Б. після смерті ОСОБА_3 - в частині визнання ОСОБА_2 спадкоємцем 1/2 частини зазначеного у заповіті від 23 березня 1999 року майна ОСОБА_3 ; визнати за позивачем право власності на 1/2 спадкового майна ОСОБА_3 , зазначеного в заповіті від 23 березня 1999 року, а саме, щодо 1/2 частини житлового будинку разом із відповідною частиною належних до нього господарських будівель, що знаходяться на АДРЕСА_1 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності існування наведених у позовній заяві підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним.

Встановивши, що від імені відповідача заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину було подано до нотаріальної контори Кіх Г. І. 02 жовтня 2000 року відповідно до нотаріально посвідченої довіреності, виданої на її ім`я ОСОБА_2 , суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до висновку про відсутність порушення у вчиненні нотаріальної дії із сторони державного нотаріуса при прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину від ОСОБА_4 , оскільки така була уповноважена на подання такої від імені спадкоємця ОСОБА_2 відповідно до вказаної довіреності.

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова

від 04 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, тому така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і визнання права власності у порядку спадкування за законом повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак