печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Вовк С. В.,

за участі секретаря судових засідань Брачун О. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

представника відповідача Колток О. М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивачі є співвласниками 1/2 частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_1 . Зазначена квартира використовується для їх постійного проживання. Крім того, у власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували по одному гаражу по АДРЕСА_2 .

До початку червня 2015 року позивачі користувалися своєю квартирою та іншим майном, проте з середини червня 2015 року втратили контроль над своєю домівкою через зайняття вулиці Зелений Гай військовослужбовцями Збройних сил України та не допуск мирних громадян в м. Мар`їнка для проживання та користування своїм нерухомим майном. Внаслідок чого квартиру позивачів мобілізовано (примусово відчужено) військовослужбовцями підрозділів військових частин В0095 та В2231. Потрапити до власного будинку позивачі не можуть і досі внаслідок мобілізації майна.

Ані Донецькою обласною адміністрацією, ані військово-цивільною адміністрацією Донецької області не прийнято рішення про компенсацію за примусово відчужене майно та не складено акт про примусове відчуження майна. На звернення позивачів в лютому 2017 року щодо складення такого акту, а також повторне звернення у серпні 2017 року, їм було відмовлено ц складенні відповідних документів. А на подану заяву наступної повної компенсації за примусово відчужене майно відмовлено у виплаті зазначеної компенсації листом-відповіддю Донецької обласної державної адміністрації від 28 лютого 2017 року № М-00291-38-1.1 через відсутність порядку для складання актів про примусове відчуження або вилучення майна, проведення оцінки майна та надання компенсації в умовах мобілізації.

Таким чином, незважаючи на фактичну мобілізацію квартири позивачів, їм відмовлено у виплаті компенсації за мобілізовану (примусово відчужену) квартиру в умовах мобілізації та особливого стану. Тому позивачі змушені звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

Представник ДКС України подав відзив на позов, в якому зазначив, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Оскільки Казначейство жодної шкоди позивачам не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, то відсутні підстави для стягнення коштів безпосередньо з Казначейства. В матеріалах справи відсутні докази того, що пошкодження будинку та майна позивача спричинені саме проведенням антитерористичної операції, не визначені особи, якими завдані зазначені пошкодження, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкодою. В матеріалах справи позивач не зазначає про відмову від права власності на зруйноване житло, а відтак недотриманим є положення частини дев`ятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України.

Представник Кабінету Міністрів України подав відзив на позов, в якому зазначив, що оскільки згідно з чинним законодавством в теперішній час не введено режим воєнного стану на території держави або в окремих регіонах, відтак не має правових підстав застосувати статті 3, 4, 5, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», та складати акт про примусове відчуження або вилучення майна, оцінювати дане майно та надавати компенсацію. Відповідно до положень Конституції України примусове відчуження об`єктів права приватної власності з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_2 вимоги позову підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача Колток О. М. проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні.

Позивач ОСОБА_1 допитаний в судовому засіданні в якості свідка суду повідомив, що після 2014 року вся родина була змушена переїхати з їхнього дому. До 2015 року вони мали можливість провідувати їх житло, але потім така можливість була втрачена, оскільки їх не допускали військові, які зайняли житлові будинки по їх вулиці.

Процесуальні дії

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Фактичні обставини справи

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є власником 1/4 частки, ОСОБА_1 є власником 1/4 частки, ОСОБА_4 є власником 2/4 часток 1/2 частки житлового будинку, загальною площею 99,7 кв.м, житловою площею 55,4 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 є власником гаража, загальна площа 25,0 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , гараж 1.

ОСОБА_1 є власником гаража, загальна площа 31,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

29 січня 2016 року керівником військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнки Тесля О. О. видана довідка-підтвердження № 54/05-05 ОСОБА_1 про те, що він та члени його сім`ї: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час проведення АТО втратили можливість проживати за адресою: АДРЕСА_2 в період з 11 липня 2014 року, але продовжували контролювати цілісність своєї нерухомості та майна. В період з 08 червня 2015 року і по теперішній час така можливість повністю втрачена з причини дислокації військових частин ЗСУ по АДРЕСА_2 та заселення військових у приватні будівлі. Гр. ОСОБА_1 та інші члени сім`ї, дійсно є потерпілими під час проведення АТО і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося в нерухомості.

18 липня 2016 року комісія військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнка та села Побєда Мар`їнського району Донецької області склала Акт, яким встановлено, що ОСОБА_1 та інші члени сім`ї, дійсно є постраждалими під час проведення АТО і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося в нерухомості.

06 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації із заявою про складення акту про примусове вилучення будинку та проведення оцінки вартості будинку.

Того ж дня, ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації із заявою про виплату наступної повної компенсації за примусово відчужене майно.

Донецька обласна військово-цивільна адміністрація листом від 20 лютого 2017 року № вх. 7/01.73 повідомила ОСОБА_1 те, що рішення щодо примусового відчуження його квартири АДРЕСА_3 не приймалось.

Аналогічна за змістом відповідь міститься і у листі Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 22 лютого 2017 року № вхм-60291-38-1.1-14.

У листі від 06 жовтня 2017 року № 75/ко-80 військово-цивільна адміністрація м. Мар`їнка та села Побєда зазначила, що дозвільної документації на розміщення військових в приватні будинки та документів про заборону доступу мирному населенню до своїх будинків не надає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Згідно з частиною третьою статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Таким чином, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

При цьому, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

З аналізу наведених норм процесуального права випливає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права також висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Звертаючись до суду з позовом позивачі вказують на те, що вони не отримали від держави ні житла, ні компенсації за його примусове відчуження, на яку вони, на думку позивачів, мають право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачі зазначали, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі, щодо захисту права власності, а право на компенсацію за мобілізоване житло передбачено статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також статтями 3, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також статті 3, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» у взаємозв`язку з позитивним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивачі обґрунтували розмір компенсації ринковою вартістю будинку та ринковою вартістю гаражів, керуючись при цьому статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивачі зазначили, що компенсація мобілізованого майна має бути відшкодована державою.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Кабінет Міністрів України розробляє порядок відшкодування державою вартості майна, яке було примусово відчужено у підприємств, установ і організацій у зв`язку з виконанням ними мобілізаційних завдань (замовлень) в особливий період та громадян, які надають в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, що є їх власністю, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням.

У частині першій статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що громадяни зобов`язані надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.

Отже, держава зобов`язана відшкодувати громадянам вартість вилучених в них будівель, проте на даний час відсутній встановлений законом порядок отримання такої компенсації.

При цьому, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеної компенсації (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», заява № 38677/06, пункт 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» заява № 54904/08).

На підставі викладеного передбачене у статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» право на компенсацію вартості будівлі, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за примусово відчужене майно. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Отже, вимоги позивачів про виплату компенсації за мобілізоване майно на підставі статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є безпідставними.

Разом з тим, позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивачі, зокрема, зазначали, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції, проте, помилково вважали, що вони мають право вимоги до держави про виплату компенсації за мобілізоване майно за її рахунок.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00, пункт 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutanшення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», пункт 114).

Як вже зазначалося, закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України вартості мобілізованого майна, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи.

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, пункти 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява № 40167/06, пункти 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові примусово відчуженого майна компенсації його вартості, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків щодо застосування норм права у таких правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19).

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06).

У справі «Докіч проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

У будь-якому випадку, суд вважає, що, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо виплати компенсації за мобілізоване майно під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд вважає, що позивачами доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно їх права власності на таке майно, а тому порушення їх права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

У зв`язку з вищезазначеним, позовні вимоги про стягнення виплати компенсації за мобілізоване майно у заявленому розмірі з урахуванням ринкової вартості майна не підлягають задоволенню.

Визначаючи розмір такої компенсації за принципом розумності та справедливості, враховуючи фактичні обставини справи, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, виходячи з відсутності компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу; відсутність спеціального порядку її виплати та нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що на користь позивачів стягненню підлягають грошові суми по 100 000, 00 грн.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідні наявність незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинна довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України.

Зазначених доказів матеріали справи не містять, а, відтак, підстави до задоволення позову в частині моральної шкоди відсутні.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ), Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2; ) про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 100 000, 00 грн.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 100 000, 00 грн.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію у розмірі 100 000, 00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено 25 вересня 2020 року.

Суддя С. В. Вовк