Справа № 352/2599/19
Провадження № 2/352/358/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М.

з участю секретарів Кожуховської О.І., Гундич Г.В.

представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивачка 23.12.2019 р. звернулась в суд з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, у якому просила у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на Ѕ (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:005:0199, що розташована в урочищі «Вилки» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2004 р., який розірвано 17.12.2019 р. У період шлюбу сторонами придбано земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) з кадастровим номером :01:005:0199, що розташована в урочищі «Вилки» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Державний акт на спірну земельну ділянку серії ЯИ № 913687 від 22.03.2010 р. видано відповідачу на підставі рішення Павлівської сільської ради від 14.10.2009 р. Спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу.

У наданій суду відповіді на відзив позивачка посилалась на те, що до 13.06.2012 р., коли набрав чинності Закон України від 17.05.2012 р. «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» діяла норма ч.5 ст.61 СК України, згідно якої об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Тому, виходячи з положень дії закону в часі, якщо один з подружжя приватизував земельну ділянку до 13.06.2012 р., то така земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у письмовому відзиві. Посилався на те, що рішенням Павлівської сільської ради від 26.11.2006 р. відповідачу надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідач скористався гарантованим йому Конституцією України правом на приватизацію та отримання безкоштовно у власність земельної ділянки. На підставі рішення Павлівської сільської ради від 14.10.2009 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення відповідачу присадибної земельної ділянки та передано йому у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в урочищі «Вилки» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області. На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідач отримав державний акт серії ЯИ № 913687 від 22.03.2010 р. Спірна земельна ділянка є приватною власністю відповідача, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді, що підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», п.5 ч.1 ст.57 СК України. Просив відмовити у позові.

Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що сторони позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2004 р. до 17.12.2019 р., що підтверджується копіями свідоцтва про одруження і свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7-8).

У відповідності з вимогами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно вимог ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Судом встановлено, що рішенням Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 26.11.2006 р. відповідачу надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в урочищі «Вилки» в с. Павлівка площею 0,15 га із земель запасу та виготовлення документів, що посвідчують право власності (а.с.26).

Рішенням Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 14.10.2009 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення відповідачу земельної ділянки та передано йому у власність земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га в урочищі «Вилки» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.27).

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідачу видано державний акт серії ЯИ № 913687 від 22.03.2010 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:005:0199, що розташована в урочищі «Вилки» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.25).

Відповідно до вимог ст.125 чинного ЗК України (у редакції станом на час ухвалення рішення органом місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність та видачі державного акту) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Згідно ч.1 ст.126 чинного ЗК України (у редакції станом на час ухвалення рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність та видачі державного акту) право власності на земельну ділянку посвідчувалося державним актом.

Таким чином, право власності на спірну присадибну земельну ділянку у відповідача ОСОБА_4 виникло після отримання ним у березні 2010 р. державного акту, який посвідчував відповідне право, та його державної реєстрації (акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 81).

За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Законом України від 11.01.2011 р. «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», що набрав чинності 08.02.2011 р., вказану норму СК України доповнено частиною 5, згідно якої об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

До внесення вказаних змін у ст.61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя земельна ділянка, одержана одним з подружжя у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, була його особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя.

Вказане положення підтверджується п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою ВСУ від 19.03.2010 р. № 2), згідно якого окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Суд зазначає, що вказана норма частини 5 статті 61 СК України діяла до 13.06.2012 р., коли набрав чинності Закон України від 17.05.2012 р. «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», згідно якого частину 5 статті 61 виключено, а частину першу статті 57, яка містить перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, доповнено, зокрема, п.5, у відповідності з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 р. до 13 червня 2012 р. приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), від 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18), від 24 квітня 2020 року у справі № 622/999/16-ц (провадження № 61-1260св19), які згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на те, що право власності на спірну присадибну земельну ділянку у відповідача виникло після отримання ним у березні 2010 р. державного акту та його державної реєстрації, тобто до внесення зазначених змін у ст.61 СК України, суд приходить до висновку, що земельна ділянка була передана у власність відповідача безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачкою.

На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України, ст. 57, 60, 61, 68, 70 СК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 23.10.2020 р.

Суддя М.М.Хоминець