Справа №751/1913/20
Провадження №2/751/610/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Яременко І. В.

при секретарі Клименко К.Є.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 57300,0 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 13.06.2018 ОСОБА_4 отримала від нього гроші в сумі 2000 доларів США, про що останньою була складена розписка. Таким чином між ними виникли правовідносини, передбачені главою 71 ЦК України та укладено договір позики. Оскільки у розписці не було вказано, коли саме позичальник зобов`язаний повернути гроші, 20.01.2020 на адресу відповідача була направлена вимога в місячний термін повернути взяті в борг кошти. У вказаний строк відповідачка гроші не повернула. Тому, позивач, посилаючись на ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, просить стягнути борг у примусовому порядку.

Ухвалою судді від 07.04.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

23.06.2020 представник відповідача надала відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, тому що розписка від 13.06.2018 не містить зобов`язання про повернення грошових коштів, оскільки боргові зобов`язання між відповідачкою та позивачем відсутні. Зі змісту розписки вбачається, що грошові кошти ОСОБА_4 були отримані в рахунок боргу позивача перед її чоловіком ОСОБА_5 (а.с. 35-37)

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити повністю. Позивач показав, що чоловік відповідача просив у нього гроші для дружини. ОСОБА_6 є боржником і вона повинна віддати гроші, строк повернення у розписці не вказаний, оскільки відповідач хотіла визначитись, коли у неї з`являться гроші. Він у ОСОБА_5 гроші не позичав і розписки не писав.

Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Позивачем не підтверджено належними доказами укладання з відповідачем саме договору позики, в розписці, наданої суду позивачем, відсутні відомості щодо обов`язку ОСОБА_4 повернути грошові кошти, навпаки, грошові кошти ОСОБА_4 були отримані в рахунок боргу позивача перед її чоловіком ОСОБА_5 ..

Суд, заслухавши доводи сторін та їх представників, перевіривши їх наявними у справі доказами, встановив наступні факти і правовідносини та дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 13.06.2018 ОСОБА_4 видала ОСОБА_1 розписку про те, що взяла борг (гроші) в сумі 2000 доларів США у ОСОБА_7 в рахунок боргу ОСОБА_5 , що підтверджується оригіналом розписки (а.с.44).

Позивачем на адресу реєстрації місця проживання відповідача 20.01.2020 було направлено вимогу про повернення грошових коштів (а.с. 5).

Відповідно до копії розписки, 14.12.2017 ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_8 з липня 2016 по грудень 2017 29000 доларів США в рахунок погашення боргових зобов`язань перед ним ОСОБА_1 (а.с.38).

Відповідно до копії розписки, 21.06.2018 ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_8 , борг у сумі 3000 доларів США в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 (а.с.39).

Відповідно до копії розписки, 27.06.2018 ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_8 , борг у сумі 1000 доларів США в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 . Підтверджує, що борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 в сумі 35000 доларів США погашений, у підтвердження чого передає їм розписку ОСОБА_1 (а.с.40).

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 у судовому засіданні показав, що з ОСОБА_1 знайомий років 15. У 2015 році позивач взяв у нього в борг 35000 доларів США на 6 місяців на бізнес, про що написав розписку. Влітку 2016 року ОСОБА_1 познайомив його з ОСОБА_8 16.08.2016 через ОСОБА_8 було повернуто 2000 доларів США в рахунок сплати боргу ОСОБА_7 . У вересні 2016 ще було повернуто 13000 доларів США, 10.10.2016 ще 1000 доларів США. 28.12.2016 була розмова, домовились, що до 15.04.2017 повинні були повернути йому 10000 доларів США боргу, до 25.12.2017 ще 9000 доларів США. У березні 2017 ОСОБА_8 повернув йому ще 5000 доларів США, потім по 1000 доларів США у квітні, травні, червні, серпні, вересні, жовтні, листопаді та грудні 2017 року. Станом на 26.04.2018 ОСОБА_1 повинен був повернути йому 6000 доларів США боргу. Саме 13.06.2018 ОСОБА_1 повернув 2000 доларів США через його дружину ОСОБА_4 , 21.06.2018 ОСОБА_8 через ОСОБА_6 ще було повернуто 3000 доларів США, 27.06.2018 ще 1000 доларів США. Претензій до ОСОБА_1 не має. Розписку про борг ОСОБА_1 на 35000 США останньому було повернуто після сплати боргу.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 у судовому засіданні показав, що з ОСОБА_1 вони бенефіціари по деяким підприємствам. У 2005 році ОСОБА_1 отримав кредит, в іпотеку заклав сумісне майно, потім просив збільшити суму кредиту. Він ( ОСОБА_8 ) був поручителем за кредитом, тому був зацікавлений, щоб ОСОБА_1 погасив борг. На одній зустрічі ОСОБА_1 сказав, що винен гроші ОСОБА_5 . Він ( ОСОБА_8 ) віддавав гроші за ОСОБА_1 або безпосередньо ОСОБА_5 або через його дружину ОСОБА_6 . Доповнив, що борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_5 становив 35000 доларів США. У ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 боргу не було.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, боргові розписки чи договори позики, необхідно враховувати їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967нс15, та аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Аналізуючи зміст розписки від 13.06.2018, яка є предметом спору, суд доходить переконання про неможливість тлумачення порядку викладених у неї слів як зобов`язання про повернення грошових коштів з боку ОСОБА_4 ОСОБА_1 , тому у суду виникають обґрунтовані сумніви щодо наявності боргових зобов`язань відповідача перед позивачем.

Крім, того свідченнями ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у судовому засіданні підтверджено, що 13.06.2018 року саме ОСОБА_1 передавав борг 2000 доларів США ОСОБА_5 через його дружину ОСОБА_4 , а у останньої боргових зобов`язань щодо позивача не було. При цьому позивач у судовому засіданні зазначив, що підстав обмовляти його у вказаних свідків немає. Отже, суд розцінює наведені свідчення належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст.77,78,79 ЦПК України.

Згідно ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних доказів про обов`язок відповідача повернути кошти за вказаним договором позивачем суду не надано.

До того ж, наданий суду позивачем оригінал розписки не відповідає вимогам договору позики, встановленим ст. 1046 ЦК України.

Отже, виходячи з наведеного суд доходить висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівської апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складений 20.10.2020

Головуючий - суддя І. В. Яременко