Справа № 369/4667/20
Провадження № 2/369/3064/20
РІШЕННЯ

Іменем України

09.10.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Головатюк В.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи орган опіки та піклування, служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивував тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2011 року. Від спільного проживання мають доньку ОСОБА_4 , 2013 року народження, та сина ОСОБА_5 , 2016 року народження. Спільне життя не склалось. Проживають окремо. Неповнолітні діти залишились проживати разом з нею та перебувають на її утриманні. У добровільному порядку дійти згоди щодо місця проживання дітей вони не можуть.

Зазначила, що вона позитивно характеризується, має постійне місце проживання, роботу, будь-яких хвороб немає, тому найкраще в інтересах дітей буде залишити проживати їх разом з нею.

Просила суд визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , 2013 року народження, та ОСОБА_5 , 2016 року народження, з матір`ю - ОСОБА_2 ; судові витрати покласти на відповідача.

31 березня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_3 вказав, що діти зареєстровані по АДРЕСА_1 , де і проживали до останнього часу. Тому вони мають визначене місце проживання. Позичка по справі без його згоди та відому, забрала дітей і зникла у невідомому напрямку, забрала документи старшої доньки зі школи, чим вчинила фактичне викрадення дітей. Вважає, що його право на участь у вихованні дітей порушеним. Переїзд дітей порушує права дітей на нормальний розвиток. Позивачка не може фінансово забезпечити дітей, не має роботи, не має місця проживання, що становить загрозу їх життю, психологічному та фізичному здоров`ю. Просив відмовити в задоволенні позову та визначити місце проживання разом з батьком - ОСОБА_6 .

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просила суд задоволити позов.

У судове засідання відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. До суду направив відзив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей.

У судове засідання представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду листа, в якому просив слухати справу у його відсутність з урахуванням висновку.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 12 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років , визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказала, що після припинення шлюбних відносин діти залишились проживати разом з нею. Відповідач дану обставину не заперечував. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що неповнолітні ОСОБА_4 , 2011 року народження, та ОСОБА_5 , 2016 року народження, станом на час розгляду справи проживає разом з ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

При розгляді справи орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області надав висновок на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 18 серпня 2020 року. При цьому вважали за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх ОСОБА_4 , 2013 року народження, та ОСОБА_5 , 2016 року народження, з матір`ю ОСОБА_2 .

Доводи відповідача, що позивачка не має постійного місця проживання, місця роботи, створює загрози здоров`ю дітей, суд оцінює критично, оскільки налжених та допустимих доказів цим обставинам суду не подано. Відповідач обмежився лиш власним суб`єктивним ставленням. Клопотань про витребування доказів не заявив, причини неможливості їх подати суду не повідомив. Крім того, дані посилання спростовуються матеріалами справи, зокрема, довідкою Білогородської загальноосвітньої школи №60 від 27 грудня 2019 року, актом обстеження житлово-побутових умов Білогородської сільської ради, довідкою виконавчого комітету Білогородської сільської ради №27 від 15 січня 2020 року, характеристикою ОСОБА_2 за місцем проживання, випискою по рахунку. Будь-яких доказів на спростування даних доказів відповідач суду не надав.

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача, що місце проживання дітей вже визначено і є їх місцем реєстрації. При цьому суд враховує, що діти зареєстровані в м.Камінь-Каширський ще за час проживання сторін. Після припинення спільного проживання будь-яких домоволеностей, рішень органів опіки та піклування, судових рішень щодо визначення місця проживання дітей не було. На даний час сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання спільних дітей.

На підставі наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги вік неповнолітніх дітей, яким безумовно потрібна материнська і батьківська турбота, оскільки між дітьми та батьками з самого народження існує тісний зв`язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дітей, відсутність підтвердження грубого чи егоїстичного ставлення ОСОБА_2 до дітей та будь-яких інших виключних обставин, думку батьків, батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у їх вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дітей щодо встановлення часу спілкування, або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням, приходить до висновку, що місце проживання ОСОБА_4 , 2013 року народження, та ОСОБА_5 , 2016 року народження, слід визначити з їх матір`ю ОСОБА_2 ..

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи орган опіки та піклування, служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини задоволити.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2020 року.

Суддя