КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Голосіївського районного суду Київської області від 02 вересня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик Анжеліки Сергіївни про відкриття виконавчого провадження, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

УСТАНОВИВ:

у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції зі скаргою, в якій, уточнивши вимоги скарги, просила визнати незаконною постанову про відкриття виконавчого провадження № 56917107 від 20 серпня 2018 року державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик А.С. та скасувати вказану постанову.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.09.2016 року за виконавчим листом № 752/11822/15-ц від 17.05.2017 року за заявою про примусове виконання рішення суду ОСОБА_2 старшим державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві Бортніком В.В. відкрито виконавче провадження № 54144813.

Постановою державного виконавця Бортніка В.В. від 03.11.2017 року у виконавчому провадженні № 54144813 на неї накладено штраф у вказаному виконавчому провадженні у розмірі 3 400,00 грн.

Постановою № 56917107 від 20.08.2018 року державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик А.С. відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови від 03.11.2017 року, однак винесення даної постанови є незаконним, оскільки вона не містить належного обґрунтування та порушено порядок накладення штрафу.

Крім того, дана постанова оформлена державним виконавцем у порушення п. 2, п. 4 ч. 7 Інструкції, оскільки не відповідає формі, змісту, не містить обґрунтованого мотиву рішення, зазначення у резолютивній частині прийнятого ним рішення та строку і порядку оскарження постанови, а лише зазначено розмір штрафу, дані боржника та норму закону щодо оскарження постанови у загальному порядку, а також строк пред`явлення постанови минув ще 03.02.2018 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду Київської області від 02 вересня 2019 року скаргу задоволено.

Визнано постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик Анжеліки Сергіївни від 20.08.2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56917107, неправомірною.

Скасовано постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик Анжеліки Сергіївни від 20.08.2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56917107.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції, представник Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві - Задорожна Т.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

В доводах апеляційної скарги зазначає, що юрисдикція спорів щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби або приватного виконавця залежить від типу виконавчого документу, на підставі якого відкрито виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання. Скаржник у цій справі оскаржує дії відділу ДВС щодо виконання не судового рішення у цивільній справі, а документа, виданого державним виконавцем, тому розгляд даної справи підвідомчий суду адміністративної юрисдикції.

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Сторони дано справи на розгляд даної справи не з`явились.

04 лютого 2020 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку із зайнятістю її представника в іншому судовому процесі.

З урахуванням положень чч. 1,2 ст. 372 ЦПК України, та враховуючи, що таке клопотання ОСОБА_1 подано вдруге, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність поважних причин для відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бортніка В.В. від 10.08.2017 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 752/11822/15-ц, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 17.05.2017 року, відкрито виконавче провадження № 541448013.

Постановою від 03.11.2017 року старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бортніка В.В. на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 3 400,00 грн. у зв`язку з тим, що рішення суду боржником не виконано (а.с. 49-50).

Постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик А.С. про відкриття виконавчого провадження від 20.08.2018 року відкрито виконавче провадження № 56917107 з примусового виконання постанови старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бортніка В.В. від 03.11.2017 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 3 400,00 грн.(а.с. 47-48).

Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_1 посилалась на порушення її прав у виконавчому провадженні щодо стягнення з неї штрафу, оскільки оскаржувана постанова оформлена державним виконавцем з порушення процедури передбаченою ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішення суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Зі змісту скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує дії відділу ДВС щодо виконання не судового рішення у цивільній справі, а документа, виданого державним виконавцем на виконання постанови державного виконавця про стягнення штрафу.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

На спірні правовідносини поширюється саме Закон № 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404 VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц, від 07 лютого 2019 року у справі №927/769/16.

Таким чином, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, зробивши помилковий висновок про розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для його скасування із закриттям провадження у справі.

Разом з тим, відповідно до положень частини 1 статті 256 ЦПК України, колегія суддів роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 374, 376, 377, 381 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві -задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду Київської області від 02 вересня 2019 року- скасувати.

Закрити провадження по справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик Анжеліки Сергіївни про відкриття виконавчого провадження, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

Роз`яснити, що розгляд скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик Анжеліки Сергіївни віднесено до юрисдикції адміністративного виду судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Суддя- доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А. Ігнатченко Н.В.