Провадження 2/279/354/20
Справа № 279/3883/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2020 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Коваленко В.П.

секретаря Петрук О.І. ,

за участю учасників :

позивача ОСОБА_1

представника позивача Рупс В.М.

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить :

-визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність і ділову репутацію , інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_3 в газеті «Уж» за випуском від ІНФОРМАЦІЯ_1 та у газеті «Субота» від ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно ОСОБА_1 «цькування після того продовжилися… вона почала цькувати й мою меншу доньку ОСОБА_12 назвала її неадекватною. Утім, саме заступник директора вирішувала, хто поїде …На це вона відповіла категорично: я все зроблю, щоб він не поїхав…і їх поставлю на коліна.»;

-визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, поширену ОСОБА_4 у газеті «Уж» за випуском від ІНФОРМАЦІЯ_1 та у газеті «Субота» за випуском від ІНФОРМАЦІЯ_4, «… це людина не така, вона на це дивиться зверхньо, звикла бути «на коні», такий тип людей… Вона навіть мені погрожує судовими розправами… На відпочинок поїхали діти без статусів дитини «атовця» чи багатодітної сім`ї. Тобто, норми за якими визначають хто їде, з боку пані ОСОБА_1 дотримані не були.;

-зобов`язати ОСОБА_3 спростувати інформацію за змістом « Цькування після того продовжилися… вона почала цькувати й мою меншу доньку ОСОБА_12 назвала її неадекватною. Утім, саме заступник директора вирішувала, хто поїде …На це вона відповіла категорично: я все зроблю, щоб він не поїхав…і їх поставлю на коліна.»; у газетах «Уж» та «Субота» у спосіб опублікування своєї прямої мови про неправдивість її попередньої публікації і опублікування резолютивної частини рішення суду;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_4 спростувати інформацію за змістом « …це людина не така, вона на це дивиться зверхньо, звикла бути на «коні», такий тип людей…Вона навіть мені погрожує судовими розправами… На відпочинок поїхали діти без статусів дитини На відпочинок поїхали діти без статусів дитини «атовця» чи багатодітної сім`ї. Тобто, норми за якими визначають хто їде, з боку пані ОСОБА_1 дотримані не були.;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь 10 тисяч моральної шкоди;

-стягнути з ОСОБА_8 на її користь 15 тисяч гривень моральної шкоди.

В обґрунтування таких вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у інтернет-газеті «УЖ» надруковано статтю « Про школу, де половина вчителів боїться заступника директора », де міститься компрометуюча інформація відносно позивача ОСОБА_1 , яка відповідає дійсності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Рупс В.М. підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просять їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представники ОСОБА_9 та ОСОБА_5 позовних вимог не визнали, просять відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю . В останнє судове засідання ОСОБА_9 не з`явилася.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у інтернет - газеті « УЖ» надруковано статтю «Про школу, де половина вчителів боїться заступника директора », яка підготовлена ОСОБА_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 у газеті «Субота» була надрукована стаття під назвою « Про конфлікт між педагогом і учнем на Коростенщині, де половина вчителів боїться заступника директора ».

На думку позивача, саме у такий спосіб відповідачі донесли негативну інформацію необмеженому колу осіб, якими стали і можуть стати читачі газет та інтернет - оглядачі. Після цього у соціальній інтернет - мережі Фейсбук відбулося обговорення дій позивачки, що у її сприйнятті принизило честь , гідність і ділову репутацію як людини, вчителя, заступника директора та депутата місцевої ради.

Зокрема, позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує їхї честь і гідність наступну інформацію: «цькування після того продовжилися… вона почала цькувати й мою меншу доньку ОСОБА_12 назвала її неадекватною. Утім, саме заступник директора вирішувала, хто поїде …На це вона відповіла категорично: я все зроблю, щоб він не поїхав…і їх поставлю на коліна.»; це людина не така, вона на це дивиться зверхньо, звикла бути «на коні», такий тип людей… Вона навіть мені погрожує судовими розправами… На відпочинок поїхали діти без статусів дитини «атовця» чи багатодітної сім`ї. Тобто, норми за якими визначають хто їде, з боку пані ОСОБА_1 дотримані не були.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала вчителем російської мови та зарубіжної літератури Грозинської гімназії Коростенського району Житомирської області, обіймала посаду заступника директора, є депутатом Сингаївської сільської ради. Як встановлено постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 жовтня 2019 року , залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду (а.с. -104-109) ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1ст.173-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення за те, що в період з 12 березня 2019 року по 30 травня 2019 року на території Грозинської гімназії висловлювала образливі чутки, маніпуляції, словесно зачіпала неповнолітнього ОСОБА_11 , 2005 року народження, що між учасниками освітнього процесу розглядається як факт булінгу.

Опублікована інформація в газетних статтях не відповідачами, а автором видання. Судом встановлено, що поширена в статті газети « Субота» публікація містить аналіз інформації отриманої із загальнодоступних джерел і наводить критику роботи вчительки та депутата сільської ради .

Статтями 3,28,68 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення , суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя , судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

За положеннями ст.ст.297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Тлумачення ст. 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстрована, достовірність оціночних суджень - не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи , а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини , практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснене не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів , існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

З матеріалів справи встановлено, що зазначений у позовній заяві текст зі статті « Про конфлікт між педагогом і учнем на Коростенщині, де половина вчителів боїться заступника директора » є висвітленням суб`єктивної думки, критики автора. З пояснень відповідачів видно, що вказану інформацію у них отримувала кореспондент в телефонному режимі.

Повідомлення новин, які базуються на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, незалежно від того, чи вони були змінені, чи ні, є одним з найважливіших способів інформування громадськості, завдяки якому преса відіграє свою життєво важливу роль «суспільного сторожового пса». У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 зазначено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів судового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом передбачено інший порядок оскарження.

В подібних справах ситуація має розглядається судами під кутом того, чи мали місце в діях і твердженнях відповідача сповіщення про факти, або йдеться про оціночні судження відповідача, оскільки існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання доведенню не підлягає.

Важливою обставиною, що обумовила прийняття негативного для позивача рішення, було і те, що така інформація стосувалась позивача, як публічної особи як депутата Сингаївської сільської ради , а тому публічна особа повинна бути готова до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

У резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі.

У статтях 3, 4, 6 зазначеної Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263,265,268 Цивільно-процесуального кодексу України, ст. ст. 277,1167 ЦК України , - суд

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди , відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Коваленко В.П.