ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 658/1314/18 Головуючий в 1 інстанції Терещенко О.Є.
Номер провадження 22-ц/819/980/20 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Литвиненко В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Таранцова Сергія Петровича, який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 березня 2019 року, суддя Терещенко О.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2018 р. адвокат Таранцов Сергій Петрович, який діє від імені ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі відповідач, ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №HEK0G7 від 22.08.2008 року, укладеної між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що 04 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений договір про іпотечний кредит №HEK0G7, згідно пункту 1.1 якого банк зобов`язався передати позивачу кошти в сумі 98 475,00 грн. на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані кошти ОСОБА_1 отримала і за договором купівлі-продажу придбала квартиру за зазначеною вище адресою у власність, здійснюючи в подальшому погашення суми кредиту та процентів.

04 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, згідно п 1.1 якого ОСОБА_1 передала в іпотеку зазначену вище квартиру з метою забезпечення належного виконання свого кредитного зобов`язання. Пунктом другим договору іпотеки передбачено, що зобов`язанням визнається обов`язок ОСОБА_1 повернути банку кредит у розмірі 98475,00 грн. Жодних змін в іпотечний договір сторони не вносили.

22 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №HEK0G7.

Згідно п. 8.1 зазначеної угоди банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом перерахування на відповідний рахунок на строк з 22 серпня 2008 року по 04 березня 2028 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21332,48 доларів США на покращення житлових умов нерухомості.

Позивач зазначає, що кошти в сумі 21 332,48 доларів США за вказаною додатковою угодою не отримувала, а сама додаткова угода не відповідає вимогам законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсною.

Крім того, позивач вказує на те, що додаткова угода від 22.08.2008 р. містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до неї умови, ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не надало їй інформації про сукупну вартість кредиту, про можливі валютні ризики, внаслідок чого її було введено в оману щодо істотної умови договору його ціни. Умови додаткової угоди є несправедливими, оскільки не передбачають відповідальності банку, а всі ризики знецінення національної валюти України покладено виключно на позичальника.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 березня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду обґрунтовано тим, що на момент укладення оспорюваної додаткової угоди ОСОБА_1 погодилася з усіма її умовами, самостійно обрала валюту кредитування та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується її підписом. При укладенні додаткової угоди ОСОБА_1 діяла вільно, виходячи з власних інтересів, не була обмежена в отриманні інформації щодо її умов, питання про розірвання додаткової угоди не порушувала, продовжуючи виконувати її умови, доводи позивача щодо нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача не знайшли свого підтвердження. Крім того, судом першої інстанції враховано, що позивач звернулася до суду з даним позовом поза межами трирічного строку позовної давності, будь-яких доказів про поважність причин пропуску такого строку позивачем та його представником до суду не надано.

В апеляційній скарзі адвокат Таранцов С.П., який діє від імені ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки вважає, що наявність підпису позивача в додатковому договорі, що оскаржується, жодним чином не заперечує її доводів про укладання договору під впливом обману.

Крім того, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що зміна валюти кредитування під час виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, а також підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати ці умови кредитного договору несправедливими у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірної угоди недійсною, оскільки Банк, як фінансова установа, мав можливість передбачити коливання курсу валют та інші ризики, а споживач послуг такої можливості не мав. Засвідчуючи своїм підписом оспорювану додаткову угоду ОСОБА_1 була впевнена у справедливості її умов, у той час як Банк розумів свою вигоду внаслідок підписання такої угоди.

Позивач не відмовилася в односторонньому порядку від укладеної додаткової угоди протягом 14 днів з моменту отримання її примірника, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки на той час не усвідомлювала, що умови цієї угоди є несправедливими.

Помилковим вважає висновок суду першої інстанції щодо застосування строку позовної даності до вимог про визнання недійсним додаткового договору, оскільки згідно ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, проте представник відповідача у відзиві на позовну заяву не просив суд застосовувати позовну давність.

Крім того, позовну заяву у даній справі подано 20.04.2018 р. в межах передбаченого договором п`ятирічного строку з моменту вчинення останнього платежу.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Логвіновська А.А., яка діє від імені ПАТ КБ «ПриватБанк», просить відмовити у її задоволенні, оскільки переведення кредиту з валюти «гривня» у валюту «долар» та укладання додаткової угоди було здійснено на підставі заяви позивача, що встановлено рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 07.06.2016 р. Крім того, позивач не зазначає поважності причин пропуску позовної давності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений договір про іпотечний кредит №HEK0G7.

Згідно п. 1.1 договору банк зобов`язався передати ОСОБА_1 кошти в сумі 98475,00 грн. Пункт 1.3 вказаного договору передбачає, що кредит надається строком погашення не пізніше 04.01.2022 р. на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі продажу ВКЕ № 597299 від 28.02.2008 р., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані кошти ОСОБА_1 отримала і за договором купівлі-продажу придбала зазначену квартиру у власність, в подальшому здійснювала погашення суми кредиту та процентів, що не заперечується відповідачем та визнається позивачем.

22 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №HEK0G7, згідно якої кредитний договір №HEK0G7 викладено у новій редакції.

Згідно п. 8.1 зазначеної угоди банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 22 серпня 2008 року по 04 березня 2028 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21332,48 доларів США на наступні цілі: на покращення житлових умов нерухомості.

Як вбачається зі змісту позову та доводів представника позивача в ході розгляду справи, недійсність оскаржуваної додаткової угоди пов`язана із тим, що при її укладанні Банк діяв на свою користь, порушуючи вимоги законодавства про фінансові послуги та про захист прав споживачів. Вказані дії є несправедливими по відношенню до позивача, як до споживача фінансових послуг, що вважає достатньою підставою для визнання такої угоди недійсною.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, в якості правової підстави для визнання оспорюваної додаткової угоди недійсною позивач зазначає положення Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено права споживачів, механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»)

Аналогічні положення містяться у пункті 2.1, 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління НБУ від 10.07.2007 р. № 168 (далі Правила), згідно яких банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вище вказаною інформацією.

Як вбачається з матеріалів справ, згідно пункту 8.1 Додаткової угоди від 22.08.2008 року до договору про іпотечний кредит № HEK0G7 від 04.03.2008 р. сторони визначили тип кредиту (строковий кредит), строк його надання (з 22.08.2008 р. по 04.03.2028 р.), його розмір (21332,48 доларів США), спосіб надання кредитних коштів (шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 ), мету надання кредиту (на покращення житлових умов нерухомості), розмір відсотків за користування кредитом (1,17% на місяць на суму залишку заборгованості), період сплати (четверте число кожного місяця).

Рішенням Каховського міжрайонного суду Херсонської області від 07.06.2016р, яке набуло чинності після його апеляційного перегляду згідно ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 21.07.2016р., залишених без змін судом касаційної інстанції згідно постанови Верховного Суду від 28.02.2018р., постановлено: стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 4.03.2008р. у розмірі 41 632,62 дол. США.

Цим же судовим рішенням встановлено, що на підставі вказаного кредитного договору та заяви позичальника від 5.03.2008р. ОСОБА_1 отримала кредит готівкою у розмірі 118 170 грн.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 15.08.2008р. залишок заборгованості, що підлягав поверненню кредитодавцеві, переведено із національної валюти у іноземну валюту, долар США .

Станом на момент укладання додаткової угоди від 22.08.2008 року сторони погодили залишок кредитної заборгованості по договору про іпотечний кредит №HEK0G7 від 04.03.2008 р. у розмірі 98 342,75 грн., еквівалентних 21 332,48 доларів США.

Позичальник частково виконувала умови договору та на погашення кредитної заборгованості у перерахунку на визначену сторонами іноземну валюту кредиту сплачувала періодичні платежі, останній із яких здійснено 24.10.2013р.

ОСОБА_1 підписала протокол узгодження від 24.04.2014р., яким визначений залишок заборгованості саме у доларах США. ( а.с.56-79).

Наведені обставини в силу ч.4 ст.82 ЦПК України є такими, що встановлені та потребують доведенню у справі, що розглядається.

Порушення своїх прав при укладанні додаткової угоди, окрім зазначеного, позивач пов`язує із тим фактом, що вона не була обізнана про сукупну вартість кредиту.

Проте з матеріалів справи вбачається, що загальна вартість кредиту, що укладений за договором від 4.03.2008р., визначена у додатку №1 до цього договору і погоджений позичальником (а.с.15).

Умови додаткової угоди від 22.08.2009р. передбачають зміну валюти кредитування, тоді як розмір оплати за користування кредитом не змінений. В ході розгляду справи позивач та її представник не посилались на зміну вартості кредиту у порівняння із тими, що погоджені 4.03.2008р. позичальником.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17, у разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом.

Наведене свідчить про те, що сам по собі факт необізнаності споживача про сукупну вартість кредиту, за відсутності інших достатніх даних для визнання умов договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не може бути самостійною підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону (у редакції на час укладення договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту

застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в

договорах, зокрема положення, згідно з якими (ч. 5 ст. 11 Закону):

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими

фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 18 Закону якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з

моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни,

такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Крім того, згідно ч. 6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Отже, статтями 18, 19 Закону «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому, зокрема, у разі визнання цих положень договору несправедливими або такими, що вводять споживача в оману.

Перевіривши доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач вважає несправедливими умови додаткової угоди від 22.08.2008 р. до договору про іпотечний кредит № HEK0G7, зокрема, в частині надання кредиту в доларах США, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України Банк покладає виключно на позичальника.

Однак, такі доводи позивача є безпідставними,оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Зазначені ризики мають як позичальник, так і кредитор. Проявивши належну обачливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, позивач могла передбачити в момент укладення додаткової угоди можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти та відмовитися від переведення валюти кредитування з гривні у долар США. (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 640/2755/16-ц)

Доводи апелянта у апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 грошових коштів у доларах США за додатковою угодою від 22 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року не отримувала колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в національній валюті, які згодом на підставі її заяви шляхом укладання додаткової угоди від 22.08.2008 р. були переведені в іншу валюту, а саме з валюти гривня у валюту долар США.

Вказані обставини встановлені постановою Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі № 658/2846/15-ц (провадження № 61-5854 св 18), а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Крім того, позивач вважає несправедливим включення до додаткової угоди про іпотечний кредит № HEK0G7 пункту 7.2, яким передбачено сплату позичальником винагороди Банку за проведення моніторингу, у зв`язку з чим колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення оспорюваної додаткової угоди, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пунктом 3.6 Правил передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо).

Як було зазначено вище, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що умови пункту 7.2. Додаткової угоди, яким передбачено сплату позичальником винагороди Банку за проведення моніторингу, суперечать вимогам пункту 3.6 Правил, не можуть бути підставою для визнання Додаткової угоди недійсною в цілому, оскільки такі умови Додаткової угоди не тягнуть за собою недійсність інших її частин.

Крім того, оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується.

Вимог про застосування наслідків недійсності вказаної умови Додаткової угоди позивач не заявляла.

Разом з тим, нікчемність цієї умови додаткової угоди має правове значення при визначенні розміру кредитної заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь кредитодавця, однак вказана обставина не є предметом розгляду цієї справи.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Оскільки в результаті розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при укладанні додаткової угоди ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з її умовами, позивачем не доведено факт укладання додаткової угоди на умовах, що обмежують її права як споживача та факт її укладання з використанням банком нечесної підприємницької діяльності, а аргументи апеляційної скарги визнані судом безпідставними, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання додаткової угоди від 22.08.2008 р. недійсною.

Крім того, вірним є висновок суду першої інстанції про врахування строку позовної давності, про застосування якого просив представник відповідача.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України)

Згідно з ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено судом, предметом спору у межах розгляду даної справи є вимога позивача про визнання недійсним додаткової угоди, укладеної 22.08.2008 року.

Натомість, з даним позовом до Каховського міськрайонного суду Херсонської області позивач звернулася лише 20.04.2018 року, поза межами трирічного строку позовної давності, перебіг якого починається із часу укладання оспорюваного договору, адже не можна припустити, що позивач не могла знати про умови цього договору в момент його укладання.

Враховуючи, що представником відповідача у відзиві на позовну заяву порушено питання про пропуск позивачем строку позовної давності, а заяви про поновлення строку позовної давності ані позивачем, ані її представником до суду не надано, тому вказані обставини, на думку колегії суддів, є самостійною підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованим доводи апелянта про відсутність у суду першої інстанції права застосовувати позовну давність до даних спірних правовідносин з тих підстав, що представник відповідача у відзиві не просив про її застосування, а лише зазначив норми законодавства, які регулюють це питання та звернув увагу на те, що позивач не зазначила поважних причин пропуску строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву адвокат відповідача Логвіновська А.А. цитує положення ст. 256, ч. 1 ст. 261 ЦК України та звертає увагу на те, що позивач не зазначає поважності причин пропуску позовної давності, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. (а.с.54-55).

Прохальна частина відзиву дійсно не містить вимоги представника відповідача щодо застосування позовної давності.

Проте, на думку колегії суддів, вказана обставина не може мати вирішального значення, оскільки мотивувальна частина відзиву містить достатнє обґрунтування, яке свідчить про позицію відповідача та його вимогу щодо застосування позовної давності до даних спірних правовідносин.

В іншому випадку відмова судом першої інстанції у застосуванні позовної давності з цих підстав була б проявом надмірного формалізму, що суперечить принципам цивільного судочинства.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене підстави для задоволення скарги та скасування рішення суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Таранцова Сергія Петровича, який діє від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В. Кутурланова

________________ В.В.Майданік