провадження № 22-ц/824/8455/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім`ї, про що в Книзі реєстрації актів про одруження 17 липня 1999 року зроблено запис № 859.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 липня 1999 року між сторонами укладено шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною розірвання шлюбу є різні погляди на вирішення сімейних питань, відсутність взаєморозуміння, у зв`язку з чим постійно виникають сварки та скандали, що негативно впливає на відносини та виховання дітей. З відповідачем шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинено близько чотирьох місяців. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, шлюб існує формально.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що у матеріалах справи відсутні судові повістки про виклик відповідача у судове засідання 13 лютого 2020 року, а також докази їх вручення. Суд повинен був відкласти розгляд справи. Відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 361/6095/15-ц. 06 лютого 2020 року відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, в якій виклав об`єктивні причини неможливості прийняти участь у судовому засіданні 13 лютого 2020 року через необхідність бути присутнім як директор під час проведення документальної планової перевірки ГУ ДПС у місті Києві. Суд безпідставно визнав наведені у заяві про відкладення розгляду справи причини неявки неповажними, не навівши при цьому жодних мотивів відхилення зазначених у заяві аргументів щодо причини неявки. Процесуальне законодавство не містить норми, відповідно до якої розгляд справи може бути проведений судом за відсутності позивача, який мав можливість направити у судове засідання свого представника. Розлучення є лише інструментом досягнення можливості продати спільне майно без згоди відповідача, як чоловіка і співвласника майна, навіть до завершення розгляду справи про поділ майна по суті, а також є засобом психологічного тиску на відповідача та дітей, органи опіки та піклування, батьків та родичів, виставленні себе в якості удаваної «жертви» з метою досягнення переваги та впливу на суд у справі при визначенні місця проживання малолітньої дитини. Між позивачем та відповідачем не існує спірних правовідносин щодо розірвання шлюбу. Відповідач та позивач проживали та проживають однією сім`єю, регулярно спілкуються та фактично проживають як і проживали в придбаних в шлюбі квартирах. Відповідач звертався до Печерського управління поліції ГУ НП у місті Києві з заявою щодо неналежного виконання позивачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до спільних дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відносно позивача складено адміністративний протокол за ст. 184 КУпАП. Старший син ОСОБА_5 подав заяву до Печерського управління поліції ГУ НП у місті Києві стосовно невиконанням позивачем своїх батьківських обов`язків. Це ще раз підтверджує те, що позивач використовує процес розлучення, як засіб шантажу, вимагання, тиску, істерик і скандалів та спосіб уникнення виконання нею батьківських обов`язків. Зазначене свідчить про те, що позивачем допущено зловживання процесуальними правами, яке полягає у поданні завідомо безпідставного позову у спорі, який має очевидно штучний характер. Суд першої інстанції порушив права відповідача на участь у судовому засіданні, подачу доказів, участь у дослідженні доказів, право задавати питання іншим учасникам справи. У матеріалах справи не має жодного належного та допустимого доказу, який би надала суду позивач на підтвердження факту не підтримання сімейних відносини між нею та відповідачем, а також не ведення ними спільного господарства. До початку процесу розірвання шлюбу і після цього відповідач підтримує сімейні відносини з позивачем, що проявляється в тому, що між ними існують взаємні права і обов`язки щодо виховання дітей та турботи про сім`ю. Сторони разом вирішують питання про виховання дітей, їх способи та місце відпочинку, навчання, розвиток, разом приймають участь у навчальному процесі дітей. Водночас, саме позивач на сьогодні не має можливості утримувати дітей, які знаходяться, як і раніше, на утриманні батька. Відповідач надав позивачу мирову угоду щодо врегулювання суперечливих питань. Проте, позивач жодним чином не відреагувала на таку пропозицію. Підтвердженням існування сімейних відносин та спільного проживання відповідача з дітьми є фото, однак, суд не надав оцінки зазначеним доказам. Оскаржуване рішення суду не містить стислого викладу заперечень відповідача, які містяться у відзиві на позовну заяву. Рішення про розірвання шлюбу не є вільним волевиявленням позивача. Фактично позовна заява підписана не позивачем, вона не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а тому суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без руху. Розірвання шлюбу негативно вплине на розвиток та виховання спільних з позивачем неповнолітніх дітей, а сім`я, в якій виховуються неповнолітні діти, має бути повною задля нормального розвитку і виховання дітей. Дітям потрібна спільна увага як матері, так і батька.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що представник відповідача знайомився з матеріалами справи і йому було відомо про дату, час і місце судового засідання. У відповідача та його представника була можливість надати суду всі наявні у нього докази та викласти свою позицію щодо заявлених позовних вимог ще до початку розгляду справи по суті. Суд висловив свою думку щодо розгляду інших справ та зазначив, що позовні вимоги цих справ між собою та з позовом про розлучення не пов`язані. Відповідач не довів, які саме норми матеріального та процесуального права порушені судом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 липня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 859 (а.с.8, Т.1).

Від шлюбу сторони мають дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5,6, т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді примирення між сторонами не відбулось. Подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної зі сторін.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 та ч. 2 ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що з 17 липня 1999 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що у неї з відповідачем різні погляди на вирішення сімейних питань, відсутність взаєморозуміння, шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинено близько чотирьох місяців. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, а шлюб існує формально.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що у матеріалах справи немає жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує факт не підтримання сімейних відносини між нею та відповідачем, а також не ведення ними спільного господарства. До початку процесу розірвання шлюбу і після цього відповідач підтримує сімейні відносини з позивачем, що проявляється в тому, що між ними існують взаємні права і обов`язки щодо виховання дітей та турботи про сім`ю. Сторони разом вирішують питання про виховання дітей, їх способи та місце відпочинку, навчання, розвиток. Водночас, саме позивач на сьогодні не має можливості утримувати дітей, які знаходяться, як і раніше, на утриманні батька. Протягом строку на примирення відповідач надав позивачу мирову угоду щодо врегулювання суперечливих питань. Проте, позивач жодним чином не відреагувала на таку пропозицію. Підтвердженням існування сімейних відносин та спільного проживання відповідача з дітьми є фото, однак, суд не надав оцінки зазначеним доказам. Відповідач вказує на те, що він звертався до Печерського управління поліції ГУ НП у місті Києві з заявою щодо неналежного виконання позивачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до спільних дітей. Відносно позивача складено адміністративний протокол за ст. 184 КУпАП. ОСОБА_6 також подав заяву до Печерського управління поліції ГУ НП у місті Києві стосовно невиконанням позивачем своїх батьківських обов`язків.

Однак, зазначені доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, ч. 1 ст. 52 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Про небажання позивача проживати в шлюбі з відповідачем свідчить сам факт її звернення до суду з даним позовом, а також послідовна позиція позивача за весь час розгляду справи, відповідно до якої вона наполягала і продовжує наполягати на розірванні шлюбу.

Посилання відповідачана вирішення питання щодо виховання дітей, неналежне виконання позивачем своїх батьківських обов`язків є безпідставними, оскільки предметом даного спору є розірвання шлюбу через небажання позивача проживати з відповідачем в шлюбі, а не спір, що стосується участі у вихованні дітей кожного з батьків. Крім того, спільна участь у вихованні дітей не свідчить про бажання позивача проживати з відповідачем як подружжя. Спільні фото сторін з дітьми також не свідчать про те, що між сторонами існують відносини, які притаманні подружжю.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності на час розгляду справи між сторонами взаємних прав та обов`язків, апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки позивач вказує на відсутність зазначених обставин, а відповідач, стверджуючи протилежне, не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів в цій частині.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що рішення про розірвання шлюбу не є вільним волевиявленням позивача. Фактично позовна заява підписана не позивачем, вона не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а тому суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без руху.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вона подана особисто ОСОБА_2 та містить її підпис. Доказів того, що підпис у позовній заяві виконаний не позивачем відповідач суду не надав, а його доводи в цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях.

Про вільне волевиявлення на розірвання шлюбу свідчить також поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що розірвання шлюбу негативно вплине на розвиток та виховання спільних з позивачем неповнолітніх дітей, яким потрібна спільна увага як матері, так і батька.

В той же час, відповідно до ст. 142 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Отже, рішення суду про розірвання шлюбу не позбавляє прав та не звільняє батьків від обов`язків приймати участь у вихованні дітей, спілкуванні з ними та їх утриманні, а також не позбавляє дітей права на отримання батьківської турботи про них.

В апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що розлучення неможливе до вирішення спору про визначення місця проживання дитини та про поділ майна. Позивач використовує процес розлучення як засіб шантажу, вимагання, тиску, істерик і скандалів та спосіб уникнення виконання нею батьківських обов`язків. Позивач намагається виставити відповідача винуватим у припиненні сімейних відносин, а потім ці факти використати у справі про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивачем допущено зловживання процесуальними правами, яке полягає у поданні завідомо безпідставного позову у спорі, який має очевидно штучний характер.

У пункті 3 частини другої статті 44 ЦПК України зазначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання позову у спорі, який має очевидно штучний характер.

У ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчили б про те, що спір між сторонами має штучний характер, а позивач зловживає процесуальними правами. Наявність між сторонами спору про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини не впливає на вирішення спору про розірвання шлюбу.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що у матеріалах справи відсутні судові повістки про виклик відповідача у судове засідання 13 лютого 2020 року, а також докази їх вручення. Відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 361/6095/15-ц. 06 лютого 2020 року відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, в якій виклав об`єктивні причини неможливості прийняти участь у судовому засіданні 13 лютого 2020 року через необхідність бути присутнім як директор під час проведення документальної планової перевірки ГУ ДПС у місті Києві. Суд безпідставно визнав наведені у заяві про відкладення розгляду справи причини неявки неповажними, не навівши при цьому жодних мотивів відхилення зазначених у заяві аргументів щодо причини неявки. Процесуальне законодавство не містить норми, відповідно до якої розгляд справи може бути проведений судом за відсутності позивача, який мав можливість направити у судове засідання свого представника.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2020 року представник відповідача ОСОБА_7 був повідомлений про розгляд справи, призначений на 13 лютого 2020 року (а.с.177, Т.1).

Відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Отже, ОСОБА_1 був повідомлений належним чином про розгляд справи, призначений на вказану дату.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

06 лютого 2020 року відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, який призначено на 13 лютого 2020 року.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що суд необґрунтовано визнав наведені в заяві про відкладення розгляду справи причини неявки відповідача неповажними, не навівши при цьому жодних мотивів відхилення зазначених у заяві аргументів щодо причин неявки.

Відхиляючи клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд першої інстанції зазначив, що відповідач не був позбавлений можливості направити свого представника у судове засідання, який брав участь у розгляді справи, та не повідомив про причини своєї неявки, в той час як явка відповідача у судове засідання судом обов`язковою не визнавалась. Суд вважав безпідставними посилання відповідача на об`єктивну неможливість розгляду спору між сторонами про розірвання шлюбу до вирішення спорів про визнання місця проживання дитини та визнання права власності на майно, яке набуте подружжям у шлюбі, оскільки вказані спори не є взаємопов`язаними.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Неналежне, на думку відповідача, обґрунтування судом відмови у відкладенні розгляду справи в будь-якому разі не може бути підставою до скасування рішення суду, оскільки не відноситься до процесуальних порушень, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

ОСОБА_1 також вказує на те, що суд першої інстанції порушив його права на участь у судовому засіданні, подачу доказів, участь у дослідженні доказів, право задавати питання іншим учасникам справи.

Однак, такі процесуальні порушення в даному випадку відсутні, оскільки відповідач приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, був повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а, відтак, і мав можливість скористатись своїми правами в повному обсязі.

Крім того, відповідач, вважаючи свої права в частині подання суду доказів чи доведенні до суду своєї позиції на предмет спору порушеними не був позбавлений можливості подати зазначені докази до суду апеляційної інстанції. Так, ОСОБА_1 додано до апеляційної скарги та поданого пояснення додатки, які він вважав за необхідне (а.с.212, Т.1, а.с.112, Т.2), які по суті не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставо для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.