Справа № 740/1291/17
Провадження № 4-с/740/6/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н. М.,

учасники справи:

скаржниця ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження головний державний виконавець Ніжинського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі держвиконавець, Ніжинський МРВДВС) Романенко Ольга Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення держвиконавця Ніжинського МРВДВС Романенко О. А.,

встановив:

15 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною скаргою, в якій просила визнати неправомірними та скасувати постанови держвиконавця ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника у виконавчому провадженні від 09 квітня 2019 року № 58837651.

Скаргу мотивовано тим, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2018 року у цивільній справі № 740/1291/17 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2015 року № 0 у розмірі 422 316,24 грн. Однак копії вказаного рішення вона не отримувала, тим самим була позбавлена права, визначеного ст. 352 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), а також прав, закріплених ст. 55 Конституції України і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист від 04 грудня 2018 року за № 2/740/75/18, який прийнято до виконання Ніжинським МРВДВС.

Постановами держвиконавця Романенко О. А. від 09 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58837651 та накладено арешт на все належне ОСОБА_1 рухоме та нерухоме майно. Проте копій указаних постанов ОСОБА_1 не отримувала, ознайомилася з ними безпосередньо в Ніжинському МРВДВС після того, як отримала виклик державного виконавця на 09 вересня 2020 року. У зв`язку з цим ОСОБА_1 вважала, що строк звернення до суду не пропустила.

За твердженнями ОСОБА_1 , держвиконавцем не виконано вимоги ст. 28, 56 Закону України «Про виконавче провадження», а саме щодо належного повідомлення боржника про початок примусового виконання рішення, неврахування того, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно або на окремі речі. Постанови про відкриття виконавчого провадження та арешт майна боржника від 09 квітня 2019 року у виконавчому провадженні № 58837651 є неправомірними і підлягають скасуванню.

У судовому засіданні скаржниця ОСОБА_1 вимоги скарги підтримала із зазначених у ній підстав. Надала суду доповнення до скарги, згідно з якими з вересня 2018 року вона разом зі своєю сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки її батько похилого віку та потребує сторонньої допомоги та догляду. Крім цього, про відрахування заборгованості із заробітної плати на виконання рішення суду вона дізналася в судовому засіданні.

У судовому засіданні держвиконавець ОСОБА_2 заперечила проти задоволення скарги та просила відмовити в її задоволенні. Надала суду письмові пояснення стосовно скарги ОСОБА_1 та копії матеріалів виконавчого провадження.

Зокрема, держвиконавець ОСОБА_2 пояснила, що вживала всіх можливих дій щодо повідомлення скаржниці як боржниці за вказаним виконавчим провадженням про вчинені виконавчі дії, у тому числі й стосовно прийняття оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження та арешт майна. Зауважила, що на підставі прийнятої нею відповідної постанови з боржниці стягуються грошові кошти із заробітної плати із червня місяця і до цього часу. Спочатку вона направляла повідомлення про виклик боржниці за однією відомою і зазначеною у виконавчому листі, виданому судом, адресою, однак коли дізналася про іншу адресу, то і за такою направляла повідомлення. При цьому повідомлення у вересні 2020 року скаржниця отримала за адресою, яка вказана у виконавчому листі. На її думку, скаржниця не довела протиправності прийнятих нею оскаржуваних постанов.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2018 року, ухваленим у цивільній справі № 740/1291/17, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2015 року № 0 у розмірі 422 316,24 грн.

На підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист від 04 грудня 2018 року за № 2/740/75/18, який прийнято до виконання Ніжинським МРВДВС.

Як у резолютивній частині вказаного рішення суду, так і у виконавчому листі, виданому судом, зазначено місце проживання ОСОБА_1 за такою адресою: АДРЕСА_2 .

Указана адреса є місцем реєстрації ОСОБА_1 , що підтверджується відповіддю відділу квартирного обліку, приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, наданою суду на відповідний запит (а. с. 45).

Разом з цим у позовній заяві ПАТ «УкрСиббанк» зазначено таку адресу місця проживання відповідачки ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 . Така ж адреса зазначена і в копіях договорів поруки, укладених між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (а. с. 17 22), та є місцем реєстрації останньої, що вбачається з копії паспорта громадянина України (а. с. 36 37).

27 березня 2019 року ПАТ «УкрСиббанк» направило до Ніжинського МРВДВС заяву про відкриття виконавчого провадження, яку отримано адресатом 08 квітня 2019 року.

Постановами держвиконавця Романенко О. А. від 09 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58837651 та накладено арешт на все належне ОСОБА_1 рухоме та нерухоме майно.

06 травня 2019 року держвиконавцем Романенко О. А. прийнято постанову в зазначеному виконавчому провадженні про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржниці ОСОБА_1 .

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що держвиконавець направляв на адресу боржниці ОСОБА_1 , зокрема, копії оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно. Крім цього, держвиконавець неодноразово викликав ОСОБА_1 та виходив за місцем її проживання, про що складено відповідні акти. Указані виклик і акт складено щодо ОСОБА_1 , у тому числі й за адресою: АДРЕСА_1 .

Останній виклик держвиконавця направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . Цей виклик, за твердженням скаржниці, вона отримала 09 вересня 2020 року.

Завданням цивільного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

За приписами ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом з цим відповідно до ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року

№ 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних постанов держвиконавця) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 9 Закону № 1404-VIII є диний реєстр боржників це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України. Реєстрація боржника в Єдиному реєстрі боржників не звільняє його від виконання рішення.

Статтею 13 цього Закону № 1404-VIII встановлено, що п ід час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках.

Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

У статті 18 вказаного Закону № 1404-VIII зазначено, що в иконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також, зазначено, зокрема, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із ч. 3 вказаної статті в иконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За положеннями п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно із ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby V. Greece). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці без неналежних затримок (справа «Фуклев проти України», заява № 71186/01).

У рішенні від 17 травня 2005 року у справі «Чижов проти України» ЄСПЛ зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до змісту рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Разом з цим у п. 18, 23 рішення ЄСПЛ від 12 травня 2011 року у справі «Ліпісвіцька проти України» визначено, що судове рішення та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених в п. 1 ст. 6 Конвенції, щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Сукупний аналіз рішень ЄСПЛ у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя.

При цьому суд враховує також практику ЄСПЛ про те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Зокрема, як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Перевіривши матеріали виконавчого провадження, судом встановлено, що дії держвиконавця спрямовані на виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2018 року, ухваленого у цивільній справі № 740/1291/17, а оскаржувані скаржницею постанови про відкриття виконавчого провадження та арешт майна боржника відповідають вимогам Закону № 1404-VIII.

Зі змісту скарги та пояснень, наданих у судовому засіданні, вбачається, що скаржниця не погоджується з рішенням суду, яким з неї стягнуто заборгованість за кредитним договором, та має намір оскаржити його в апеляційному порядку. Протиправність оскаржуваних нею постанов, за твердженням скаржниці, полягає в тому, що вона не отримувала копій цих постанов, не була повідомлена належним чином про прийняття державним виконавцем указаних постанов, чим порушено її права.

Наведені скаржницею обставини про протиправність оскаржуваних постанов держвиконавця про відкриття виконавчого провадження та арешт майна боржника не знайшли свого підтвердження під час перевірки матеріалів справи, а обставина щодо неотримання копій цих постанов такою не є та не надає підстав для скасування цих постанов і визнання їх протиправними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги скарги є безпідставними та необґрунтованими, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

У п. 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, п. 29).

Керуючись ст. 259, 263-265, 268, 272, 273, 447 453 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення головного державного виконавця Ніжинського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Романенко Ольги Анатоліївни відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено і підписано 05 жовтня 2020 року.

Суддя І. М. Шевченко