Єдиний унікальний номер справи 1412/9056/12
Провадження №22-ц/812/1289/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

з участю:

представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 15 червня 2020 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Павлової Ж.П., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

01 жовтня 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - Банк) пред`явило до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

28 вересня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №08/09/2006/840 К-479, відповідно до умов якого, Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 29 700,00 дол. США на придбання транспортного засобу марки Mitsubishi Pajero Sport, зізворотним зобов`язанням позичальника, повернути кредитні кошти в строк до 27 вересня 2012 року, зі сплатою відсотків за користування позиченими грошима у розмірі 9% річних та 0,4% плати за управління кредитом.

Того ж дня, на забезпечення виконання вказаних зобов`язань, між Банком та ОСОБА_1 укладено договір застави, за умовами якого, останній передав банку куплений автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, об`єм двигуна 3,0 л, 2006 року випуску, заставною вартістю 191 900 гривень, що еквівалентно 38 000,00 дол. США.

Крім того, на забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 28 вересня 2006 року, між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким, остання, зобов`язалася нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов договору.

Оскільки позичальник ОСОБА_1 порушував умови кредитного договору, виплати проводив не регулярно, 30 травня 2011 року Банк направив на адресу боржника та його поручителя попередження-вимогу про дострокове повернення кредиту, оскільки станом на вказану дату він заборгував Банку 43 368,97 дол. США.

Проте, вказані вимоги Банку задоволені не були, та, станом на 05 вересня 2012 року, у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 52 588,83 дол. США, що еквівалентно 420 342 гривні 52 копійки, з яких:

-26 406,85 дол. США, що еквівалентно 211 069 гривень 95 копійок основного боргу;

-11 890,94 дол. США, що еквівалентно 95 044 гривні 30 копійок - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

-4 980,82 дол. США, що еквівалентно 39 811 гривень 73 копійки пені;

-2 970 дол. США, що еквівалентно 23 739 гривень 71 копійка штрафу за порушення умов кредитування;

-6 340,21 дол. США, що еквівалентно 50 677 гривень 32 копійки комісії.

Зазначену заборгованість Банк просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь та судовий збір.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєвавід 15 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №08/09/2006/840 К-479 від 28 вересня 2006 року у розмірі 43 278,61? дол. США, що на час звернення до суду еквівалентно 345 925,98? грн., з яких:

- 26 406,85 дол. США, що еквівалентно 211 069,95 грн. основного боргу;

- 11 890,94 дол. США, що еквівалентно 95 044,30 грн. - заборгованості по відсотках;

- 4 980,82 дол. США, що еквівалентно 39 811,73 грн. пені, та понесені судові витрати у розмірі 2 649 гривень 12 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 відмовлено та також відмовлено у вимозі до ОСОБА_2

ОСОБА_1 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині стягнення боргу, який знаходиться поза межами позовної давності.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства, порушення матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення в частині стягнення загальної суми боргу та стягуваної пені в валюті, змінити - виклавши її резолютивну частину, в названій частині, в новій редакції.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2020 року залишити без змін, оскільки, в цій частині, суд 1 інстанції повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, та виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, а також правильно витлумачив ці норми що підлягають застосуванню до даних правовідносин дійшов вичерпних висновків, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що Банк надав належні та допустимі докази наявності боргу відповідача, в той час як ОСОБА_1 , на спростування суми боргу, не надав жодної квитанції про сплату кредитних коштів.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду частково погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними, крім висновку щодо стягнення пені.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов`язки його учасників.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов`язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов`язання має бути виконане належними суб`єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов`язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов`язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов`язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому є не законним та не обґрунтованим.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.

В обґрунтування позовних вимог Банком надані кредитний, заставний та договір поруки, розрахунок заборгованості відповідача, що підтверджують заборгованість перед Банком.

Суд надав їм належну юридичну оцінку, та ухвалив законне рішення що відповідає вимогам ст. 212, 214 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом 1 інстанції, що 28 вересня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №08/09/2006/840 К-479, відповідно до умов якого, Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 29 700,00 дол. США на придбання транспортного засобу марки Mitsubishi Pajero Sport, зізворотним зобов`язанням позичальника, повернути кредитні кошти в строк до 27 вересня 2012 року, зі сплатою відсотків за користування позиченими грошима у розмірі 9% річних та 0,4% плати за управління кредитом (а.с. 5-6).

Того ж дня, на забезпечення виконання вказаних зобов`язань, між Банком та ОСОБА_1 укладено договір застави, за умовами якого, останній передав банку куплений автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, об`єм двигуна 3,0 л, 2006 року випуску, заставною вартістю 191 900 гривень, що еквівалентно 38 000,00 дол. США (а.с. 7).

Крім того, на забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 28 вересня 2006 року, між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким, остання, зобов`язалася нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов договору (а.с. 8).

Оскільки позичальник ОСОБА_1 порушував умови кредитного договору, виплати проводив не регулярно, 30 травня 2011 року Банк направив на адресу боржника та його поручителя попередження-вимогу про дострокове повернення кредиту, оскільки станом на вказану дату він заборгував Банку 43 368,97 дол. США (а.с. 10).

З огляду на те, що вимоги Банку задоволені не були, останній звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , про солідарне стягнення заборгованостіу розмірі 52 588,83 дол. США, що еквівалентно 420 342 гривні 52 копійки.

17 грудня 2012 року, заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва позов Банку задоволено повністю, та з відповідачів, в солідарному порядку, на користь Банку стягнуто суму боргу.

12 листопада 2019 року ОСОБА_2 подано заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року задоволено, а заочне рішення скасовано (а.с. 50-56, 65).

Рішенням Заводського районного суду від 15 червня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ Комерційний банк «Надра» стягнуто заборгованість за договором №08/09/2006/840 К-479 від 28.09.2006 р. у розмірі 43 278,61? дол. США, що на час звернення до суду еквівалентно 345 925,98? грн., з яких:

- 26 406,85 дол. США, що еквівалентно 211 069,95 гривень основного боргу;

- 11 890,94 дол. США, що еквівалентно 95 044,30 гривень - заборгованості по відсотках;

- 4 980,82 дол. США, що еквівалентно 39 811,73 гривень пені та судові витрати у розмірі 2 649,12 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Надра» до ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовлено також у вимогах до ОСОБА_2 (а.с. 95-98).

Проте колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду, не погоджується з такими висновками суду І інстанції, лише в частині стягнення пені в іноземній валюті, а відповідно і в загальному розмірі стягнення в різних валютах. .

Пунктом 3 частини 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, кредитний договір між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра» було укладено в іноземній валюті. Повернення щомісячних платежів, може здійснюватися як в іноземній так і в національній валюті, що зазначається в договорі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу, пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі №909/660/14, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2829цс16.

Таким чином, апеляційний суд, змінює рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, оскільки нарахування пені в іноземній валюті не передбачено законодавством, так як пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір, за неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Стосовно доводів апеляційної скарги, щодо застосування позовної давності про яку просив відповідач, то колегія суддів приходить до наступного.

Наслідки порушення зобов`язання боржником йдеться ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612 ЦК України, ч. 1, 2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки, кредитний договір діяв до 27 вересня 2012 року, а позов ПАТ «ПАТ КБ «Надра»» пред`явлений в жовтні 2012 року, то перебіг позовної давності починаєте саме з дати закінчення договору, так як обчислюється з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, останній з яких співпадає з датою закінчення договору.

Через це, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу не беруться до уваги.

За такого, рішення суду підлягає зміні лише в частині стягнення з ОСОБА_1 пені за прострочення виконання кредитного зобов`язання.

В іншій оскаржуваній частині воно ухвалено відповідно до норм чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від15 червня 2020 року змінити, в частині стягнення загальної суми боргу та пені, виклавши її резолютивну частину в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №08/09/2006/840 К-479 від 28 вересня 2006 року :

- 26 406,85 дол. США, що еквівалентно 211 069,95 грн., за тілом кредиту;

- 11 890,94 дол. США, що еквівалентно 95 044,30 грн. - заборгованості по відсотках; - - 39 811,73 грн. пені, та понесені судові витрати у розмірі 2 649 гривень 12 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В.Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2020 року.