РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/8114/19

Провадження № 22-ц/4815/1018/20

Справа № 569/8114/19

Провадження № 22-ц/4815/1018/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. В., Шимківа С. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2020 року у складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне о 9 годині 30 хвилин, дата складання повного тексту рішення 10 липня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 68 705 грн матеріальної та 50 076 грн. моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 13 вересня 2018 року о 15 год. 37 хв. на перехресті вулиць Кн.Володимира-Міцкевича-Гагаріна в м. Рівне відповідач порушив п.п. 16.1 та 16.3 Правила дорожнього руху України, в результаті чого допустив зіткнення з його автомобілем Vauxyall Victor, д.н.з. НОМЕР_1 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль зазнав механічних пошкоджень, а йому у зв`язку з цим завдано матеріальну та моральну шкоду. Зазначає, що винним у настанні цієї дорожньо-транспортної пригоди є відповідач, і його дії перебувають у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що позивачем не надано до суду жодного доказу, передбаченого ч. 2 ст. 76 ЦПК України, який би підтверджував вину відповідача у дорожньо-транспортній пригоді з участю сторін у справі.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на те, що висновок суду про невинуватість відповідача у завданні шкоди через відсутність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП є незаконним, оскільки доведення вини винуватця ДТП можливе не тільки у адміністративному порядку. Саме тому поліція і не виконала своїх прямих обов`язків, а позивач сам змушений збирати докази про доведення вини відповідача.

Суд у своєму рішенні зазначив, що відповідно до Акту обстеження ділянки вулично-шляхової мережі від 13.09.2018 року, ділянку на перехресті вулиць Кн.Володимира-Міцкевича-Гагаріна в м. Рівне визнано такою, що не відповідає вимогам правил норм і стандартів у сфері забезпечнення безпеки дорожнього руху через несправність світлофорного регулювання на даному перехресті (одночасно на світлофорному об`єкті світиться зелене та червоне світло). При цьому, суд не врахував, що до Акту не додано жодного доказу на підтвердження даної інформації. При складанні Акту ніяких замірів не проводилось, а в його тексті зроблені виправлення. Суд прийняв до уваги Акт, який складений з порушенням Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Наявні у матеріалах справи докази підтверджують справність світлофору, яким керувався відповідач.

Як на підставу про відсутність вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, суд першої інстанції посилається на те, що після огляду місця пригоди у зв`язку з несправністю світлофора на вказаному перехресті на відповідальну посадову особу - т.в.о. директора Рівненської філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» Негодюка М. Д. було складено адміністративний протокол за ч. 4 ст. 140 КупАП. Суд не врахував, що постановою Луцького міськрайонного суду від 16 січня 2019 року провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_3 закрито за відсутність в його діяз адмінправопрорушення.

Суд у своєму рішенні посилається на пояснення свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і зазначає, що вони підтвердили факт несправності світлофору. Суд вказав у рішенні показання свідків, які не відповідають дійсності. Свідок ОСОБА_4 не був у судовому засіданні і судом не допитувався, свідок ОСОБА_5 не був на місці події, а його привезли після ДТП, і в судовому засіданні жодної чіткої відповіді не надав, свідок ОСОБА_6 не був присутнім під час ДТП, а приїхав набагато пізніше. ОСОБА_6 вказав, що був збій світлофора, однак не вказав якого із 12 світлофоріф, які є на перехресті. Суд не врахував пояснення свідка ОСОБА_7 , який був учасником ДТП і який дав чіткі пояснення, що ОСОБА_2 виїхав на перехрестя на червоний сигнал світлофору.

Щодо висновку № 4 судової автотехнічної експертизи з дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди від 19 березня 2019 року, то суд у своєму рішенні зазначив, що він є недостовірним доказом, так як підпису експерта про те, що він попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України немає, а сама експертиза проведена у справі про адміністративне правопорушення, і при дослідженні обставин пригоди експертом не врахований той факт, що на момент ДТП на перехресті вулиць Кн.Романа-Міцкевича-Гагаріна в м. Рівне не працював світлофорний об`єкт. Вказуючи у рішенні зазначене, суд не вказав за якими критеріями висновок експерта визнаний недостовірним доказом.

Не враховано судом і те, що у схемі місця ДТП, яка складена поліцейським та підписана учасниками події, чітко вказано, що світлофор працював. Зазначене вказано і у експертному дослідженні.

Під час судового засідання не було висловлено зауважень щодо Звіту про оцінку автомобіля, разом з тим, суд у рішенні зазначив, що із Звіту № 13-2018 від 24 вересня 2018 року, поданого позивачем неможливо встановити дійсні обставини у цій справі, які є підставою вимог позивача, щодо розміру завданих йому матеріальних збитків

Суд посилається на непрацюючий об`єкт світлофора, однак матеріали справи містять Акт, а якому сказано, що не працює дублюючий об`єкт світлофора. Відповідач зобов`язаний був керуватись показаннями основного світлофора, який був справним, що підтверджується схемою ДТП та показаннями свідків.

В рішенні суд зазначив, що моральна шкода не доведена жодними доказами. Такий висновок є незаконним не відповідає обставинам справи та вимогам матеріального права. Позивачу завдана моральна шкода внаслідок ДТП у вигляді перенесених душевних страждань, порушені нормальні життєві зв`язки та встановлений спосіб життя, це спричинило пригнічений стан. Ухвалюючи рішення щодо моральної шкоди, суд посилається на норми чинного законодавства, що регулюють відшкодування шкоди страховою компанією, посилаючись не те, що автомобіль відповідача застрахований. Разом з тим, суд не врахував норми матеріального права, які регулюють відшкодування шкоди у разі доведення вини з особи, винної у пошкодженні майно. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача ОСОБА_8 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу - безпідставною, у зв`язку з чим просить її відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без зміни.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: 13 вересня 2018 року о 15 год. 37 хв. на перехресті вулиць Кн.Володимира-Міцкевича-Гагаріна в м. Рівне сталося дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Vauxyall Victor, д.н.з. НОМЕР_1 під керування ОСОБА_1 та за участю автомобіля Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , в результаті якої автомобіль позивача зазнав механічних ушкоджень.

Обгрунтовуючи вимоги позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди з відповідача, ОСОБА_1 вказував на те, що винним у ДТП є відповідач, з вини працівників поліції відносно останнього не було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що позивач свої позовні вимоги про винуватість у ДТП відповідача не підтвердив жодними доказами. Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що вина відповідача у вчиненні ДТП не була встановлена судовим рішенням у справі про адміністративне правопорушення.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується. Наведені висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права з огляду на таке.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Законодавець у ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, де встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Сторони не заперечували, що протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складався, однак сама лише відсутність доказів притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути підставою для звільнення її від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

В пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилалися на те, що ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 вимог пунктів 16.1, 16.3 Правил дорожнього руху. На підтвердження своїх доводів позивач надав Висновок судової автотехнічної експертизи з дослідженням обставин дорожньо-транспортної пригоди, виконану Незалежним центром судових експертиз Навчально-наукового інституту права Національного університету водного господарства та природокористування від 19 березня 2019 року № 04 та Схему місця пригоди, в якій був пошкоджений автомобіль позивача, від 13.09.2018 року, складену поліцейським роти № 4 батальйону УПП у Рівненській області Скарбарчуком С. М. і яка підписана всіма учасниками ДТП.

Суд першої інстанції не з`ясував у достатньому обсязі дійсних обставин справи, не перевірив та не спростував вищевказаних доводів позивача, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про те, що поведінка ОСОБА_2 не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною позивачу шкодою.

Судом не взято до уваги, що проїжаючи перехрестя, автомобіль відповідача Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 рухався зі сторони вул. Гагаріна, яка є другорядною дорогою по відношенню до вул.. Кн.Володимира, у напрямку вул. Міцкевича, а автомобіль позивача рухався по вул.. Кн.Володимира, яка є головною дорогою по відношенню до вул. Гагаріна.

Відповідно до ч.1 п. 16.1 Правил дорожнього руху України перехрестя, де черговість проїзду визначається сигналами світлофора чи регулювальника, вважається регульованим. На такому перехресті знаки пріоритету не діють.

За п. 16.3 Правил дорожнього руху України у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні - перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Зазначене дає підстави для висновку, що ОСОБА_2 не надав переваги у русі автомобілю ОСОБА_1 , чим порушив вимоги п.п. 16.1 та 16.3 Правил дорожнього руху України його дії призвели до дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Заперечуючи вимоги позовної заяви, ОСОБА_2 вказував не те, що світлофор на перехресті вулиць Кн.Володимира-Міцкевича-Гагаріна в м. Рівне не працював, а тому його вина у ДТП відсутня.

Разом з тим, відповідач не довів жодними доказами свої заперечення. У Схемі місця події від 13.09.2018 року зазначено, що світлофор працював, Схему ОСОБА_2 підписав особисто, і не зазначив жодних заперечень щодо даних, викладених поліцейським у Схемі.

Окрім того, за частиною другою п. 16.1 Правил дорожнього руху України у разі вимкнення світлофора або його роботи в режимі миготіння сигналу жовтого кольору та відсутності регулювальника перехрестя вважається нерегульованим і водії повинні керуватись правилами проїзду нерегульованих перехресть та установленими на перехресті знаками пріоритету відповідними дорожніми знаками (нові зміни від 15.11.2017).

Наведені докази дають підстави для висновку, що водій автомобіля Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 порушив п.п. 16.1,16.3 Правил дорожнього руху, його дії перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками ДТП, в результаті якої пошкоджено автомобіль Vauxyall Victor, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 дії перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками ДТП, тобто у пошкодженні автомобіля Vauxyall Victor, д.н.з. НОМЕР_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував до них вищенаведені норми матеріального права.

Відхиляючи як доказ Висновок судової автотехнічної експертизи з дослідженням обставин дорожньо-транспортної пригоди від 19 березня 2019 року № 04, суд першої інстанції не дав правової оцінки такому доказу, та не врахував, що у Висновку в розділі «Вихідні дані» міститься опис місця перехрещення вулиць Кн.Володимира-Міцкевича-Гагаріна в м. Рівне, де зазначено: проїзна частина у місці ДТП є нерівнозначним регульованим перехрестям, наявний поздовжній похил вул.. Кн.Володимира, перед перехрестям встановлені дорожні знаки пріоритету, а саме на вул.. Уласа Самчука (зі сторони вул..Гагаріна по якій рухався автомобіль Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 і вул.. Міцкевича встановлено знак 2.2 «Проїзд без зепинки заборонено».

Прийшовни до висновку про винуватість ОСОБА_2 у порушенні п.п. 16.1,16.3 Правил дорожнього руху, в результаті чого сталося зіткнення автомобіля під його керуванням з автомобілем Vauxyall Victor, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає, що вимоги останнього про відшкодування матеріальної шкоди з винної у ДТП особи задоволенню не підлягають, виходячи із слідуючого.

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.07.2018 року відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (ліміт страхової відповідальності за шкоду, завдану майну, - 100 000 грн).

Статтею 1 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Такий правовий висновок сформулювала ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Враховуючи, що відповідальність ОСОБА_2 на момент вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.07.2018 року, то саме на страховика покладається обов`язок відшкодування матеріальної шкоди.

ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано моральної шкоди, яку він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна, просив стягнути з відповідача у сумі 50 076 гривень.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди на думку апеляційного суду підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи, що після настання ДТП 13.09.2018р. та до теперішнього часу завдана позивачу матеріальна шкода не відшкодована, з урахуванням тривалості порушення нормальних життєвих зв`язків, перенесених душевних страждань, вимушених змінах у життєвих стосунках позивача, та виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, суд вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Окрім матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля та моральної шкоди, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача матеріальні витрати, які він поніс у зв`язку з проведенням експертизи та досліджень, витрат пов`язаних з розглядом справи у суді, а саме: витрати на проведення грошової оцінки збитків у сумі 1500 грн.; витрати на проведення експертизи 3000 грн; вартість діагностики 550 грн; послуги на правову допомогу 5500 грн; судові витрати по сплаті судового збору 6724,50 грн.(768, 4 грн судовий збір за вимогу майнового характеру та 1921 судовий збір за вимогу немайнового характеру, 4034,1 грн за апеляційну скаргу).

Відповідно до статті 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ш кода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

За статтею 29 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Враховуючи, що норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачають відшкодування страховиком майнових витрат потерпілої у ДТП особи за проведення грошової оцінки збитків, витрати на проведення експертизи, вартість діагностики автомобіля, то такі витрати мають бути відшкодованими винною у завданні шкоди особою - ОСОБА_2 . Загальна сума таких витрат складає 5050 грн.(1500 грн + 3 000 грн + 550 грн).

Підлягають відшкодуванню з відповідача витрати на правову допомогу адвоката, які складають 5500 грн. Такі витрати підтверджені договором про правову допомогу та розрахунком виконаної роботи виконавцем договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи позивачем понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 768, 4 судовий збір за подачу вимоги майнового характеру та 1921 судовий збір за вимогу немайнового характеру) та 4034,10 грн судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково, то у відповідності до ст.141 ЦПК України, вказана сума підлягає відшкодування відповідачем пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 545, 36 грн.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000(п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, та судових витрат в сумі 11095 (одинадцять тисяч дев`яносто п`ять) гривень 36 копійок судових витрат по справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. В.

Шимків С. С.