РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

04 вересня 2020 рокуСправа №451/357/19
Провадження № 2/451/155/20

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехові цивільну справу №451/357/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення,-

встановив:

14 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позовній заяві з урахуванням зміни предмету позову, зазначає, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 в цілому, що засвідчує витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16285978 від 15.10.2007 р., виданий Державним комунальним підприємством «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації». Згідно записів в будинковій книзі та довідки комунального підприємства «Радехівське міське водоканалізаційне господарство» №473 від 11.02.2019 р. в житловому будинку в АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_2 , дочка позивача - ОСОБА_4 , 1976 р.н., внуки позивача: ОСОБА_5 , 1996 р.н., ОСОБА_6 , 1998 р.н., ОСОБА_7 , 2000 р.н., ОСОБА_8 , 2003 р.н., та відповідач по даній справі - ОСОБА_3 , 1978 р.н. ОСОБА_3 , як співмешканець дочки позивача, близько семи років проживає та неодноразово був зареєстрований в даному будинку. Життя з ним не складалося, він постійно вчиняв скандали відносно позивача, її дочки та членів їх сім`ї, погрожував їм. Останні не повідомляли в правоохоронні органи, тому що боялися погроз з боку ОСОБА_3 . Внаслідок постійних стресів від скандалів та погроз з боку ОСОБА_3 , в ОСОБА_2 виникли проблеми з серцем, їй протипоказані будь-які хвилювання. У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 добровільно залишити житло ОСОБА_2 не хотів, а спільне життя з ним в одному будинку не можливе, ще два роки тому позивач покинула власне житло і змушена проживати в орендованій квартирі. У вересні 2018 року ОСОБА_3 , проживаючи в будинку позивача, але не будучи там прописаним, скориставшись поганим самопочуттям ОСОБА_2 та погрожуючи їй, змусив її надати дозвіл на реєстрацію та знов зареєстрував своє місце проживання в будинку позивача. Дочка позивача, ОСОБА_4 , на той час перебувала на заробітках в Польщі і не могла заступитись за свою матір. У зв`язку із неможливістю спільного проживання в одному будинку з ОСОБА_3 , в жовтні 2018 року змушені були виселитись і члени сім`ї позивача - її дочка та внуки. В будинку позивача залишився проживати ОСОБА_3 . Внаслідок постійних стресів та сильних переживань через погрози відповідача в ОСОБА_2 загострились проблеми з серцем. У виписці із медичної карти стаціонарного хворого №4379 зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонер, з 06.11.2018 р. по 11.11.2018 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в Радехівській ЦРЛ з діагнозом «дифузний і постінфарктний кардіосклероз, ессенціальна гіпертензія, миготлива тахіаритмія». На даний час ОСОБА_2 з дочкою та внуками з жовтня 2018 року проживають у квартирі, яку винаймають в м. Червоноград Львівської області. Той факт, що в будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та члени її сім`ї зареєстровані, але фактично не проживають, а проживає сам ОСОБА_3 , підтверджується актами комісійної перевірки Радехівської міської ради №363 від 26.12.2018 р. та №91 від 15.02.2019 р. З листа Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області №5970 від 16.11.2018 р. вбачається, що 25 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулась в правоохоронні органи з проханням виселити та виписати з її власного будинку ОСОБА_3 , мотивуючи це тим, що він систематично вчиняв відносно неї та членів її сім`ї скандали, через що останні змушені були залишити свій будинок та винаймати житло. 07 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась в правоохоронні органи та повідомила, що ОСОБА_3 без її згоди, шляхом обману скористався її кредитною карткою та зняв кошти в сумі 610,26 грн. (лист Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області №6226 від 30.11.2018 р.). 07 листопада 2018 року дочка позивача, ОСОБА_4 звернулась в правоохоронні органи та повідомила, що в будинку її матері залишилось багато вартісних речей, які ОСОБА_3 перешкоджає їм забрати (лист Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області №6225 від 30.11.2018 р.). За станом свого здоров`я через постійні сварки та погрози зі сторони відповідача, позивач з дочкою та онуками бояться жити разом з відповідачем в одному будинку. Крім того, відповідач не дає можливості ОСОБА_2 спокійно проживати у її власному будинку, користуватися належним їй майном. Систематичне порушення правил співжиття зі сторони відповідача робить неможливим для позивача, як власника будинку, та членів її сім`ї проживання з ним в одному будинку. Всі заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. У зв`язку з тим, що в позивача виникли перешкоди належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, немає іншого виходу, окрім як звернутися до суду. Просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні житловим будинком ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3-6, 42).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечив.

Відповідач в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомив, в строк, встановлений судом, відзив на позовну заяву до суду не подав, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через офіційний сайт Радехівського районного суду Львівської області (а.с.75).

Згідно з ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних доказів, які знаходяться у матеріалах справи, чого не заперечив представник позивача.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування

Суд встановив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 в цілому, що засвідчує витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16285978 від 15.10.2007 р., виданий Державним комунальним підприємством «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.8).

Згідно записів в будинковій книзі та довідки комунального підприємства «Радехівське міське водоканалізаційне господарство» №473 від 11.02.2019 р. в житловому будинку в АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_2 , дочка позивача - ОСОБА_4 , 1976 р.н., внуки позивача: ОСОБА_5 , 1996 р.н., ОСОБА_6 , 1998 р.н., ОСОБА_7 , 2000 р.н., ОСОБА_8 , 2003 р.н., та відповідач по даній справі - ОСОБА_3 , 1978 р.н. (а.с.9-17,18)

У виписці із медичної карти стаціонарного хворого №4379 зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонер, з 06.11.2018 р. по 11.11.2018 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в Радехівській ЦРЛ з діагнозом «дифузний і постінфарктний кардіосклероз, ессенціальна гіпертензія, миготлива тахіаритмія» (а.с.27,28).

На даний час ОСОБА_2 з дочкою та внуками з жовтня 2018 року проживають у квартирі, яку винаймають в м. Червоноград Львівської області. Той факт, що в будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та члени її сім`ї зареєстровані, але фактично не проживають, а проживає сам ОСОБА_3 , підтверджується актами комісійної перевірки Радехівської міської ради №363 від 26.12.2018 р. та №91 від 15.02.2019 р. (а.с.19,20).

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, право вимагати у судовому порядку виселення наймача, членів сім`ї або інших осіб має наймодавець або інша заінтересована особа за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Відповідно до постанови Радехівського районного суду Львівської області від 30.01.2018 р. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 , відносно своєї співмешканки ОСОБА_7 (внучки позивача) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 170 гривень (а.с.52).

Постановою Радехівського районного суду Львівської області від 20.11.2018 р. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 , відносно своєї співмешканки ОСОБА_4 (дочки позивача) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 340 гривень

(а.с.58).

Також, як вбачається з постанов Радехівського районного суду Львівської області від 17.06.2011 року, від 16.07.2015 року, 03 березня 2015 року, 08 травня 2015 року та ухвали суду від 09 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 неодноразово вчиняв адміністративні правопорушення та скоїв злочин, передбачений ч.1 ст. 125 КК України (а.с.53-57).

З листа Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області №5970 від 16.11.2018 р. вбачається, що 25 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулась в правоохоронні органи з проханням виселити та виписати з її власного будинку ОСОБА_3 , мотивуючи це тим, що він систематично вчиняв відносно неї та членів її сім`ї скандали, через що останні змушені були залишити свій будинок та винаймати житло (а.с.21).

07 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась в правоохоронні органи та повідомила, що ОСОБА_3 без її згоди, шляхом обману скористався її кредитною карткою та зняв кошти в сумі 610,26 грн. (лист Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області №6226 від 30.11.2018 р.) (а.с.22).

07 листопада 2018 року дочка позивача, ОСОБА_4 звернулась в правоохоронні органи та повідомила, що в будинку її матері залишилось багато вартісних речей, які ОСОБА_3 перешкоджає їм забрати (лист Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області №6225 від 30.11.2018 р.) (а.с.223).

Тобто, суд вважає доведеним факт систематичного порушення ОСОБА_3 правил співжиття, вчинення психологічного насильства відносно співмешканки ОСОБА_2 , яка є особою похилого віку, та її членів сім`ї.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.03.2011 р. у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" надавши оцінку суду, зазначив, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04) (Рішення), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року по справі №569/4373/16-ц.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд вважає доведеним факт того, що відповідач на неодноразові вимоги позивача щодо мирного співжиття, продовжував порушувати правила співжиття, що стало неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, чинив перешкоди в цьому, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні в поясненнях сторін, свідченнях свідків.

Як встановлено судом, причиною конфліктів є зловживання відповідачем спиртними напоями, недотримання правил співжиття в одному житловому приміщенні, відмова нести витрати на утримання житла, розпиття спиртних напоїв з сторонніми особами в квартирі, що перешкоджає його власниці вільному користуванню приміщеннями та членами її сім`ї.

Враховуючи, що заходи впливу, які застосовувались судом та органами поліції, не дали позитивних результатів, суд вважає, що виселення відповідача з займаного ним жилого приміщення є належним способом захисту прав позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати необхідно покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 206, 258-259, 263-265, 273, 279,280,282, 315ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок до спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України; отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; р/р UA0026001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Радехівський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 8 вересня 2020 року.