Провадження №22-ц/812/1260/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі: представника позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №488/4347/19 за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва від 17 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Лазаревої Г.М. в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позивачка зазначала, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та від цих шлюбних відносин мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 20 січня 2019 року сторони спільно не проживають, син проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина. Угоди про добровільну сплату аліментів не досягнуто. Разом із цим він має можливість надавати аліменти.

Посилаючись на викладене позивачка просила стягнути з відповідача на її користь на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн., щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн., з індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 28 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Розподілено судовий збір.

Районний суд, виходив з матеріального становища відповідача, має на утриманні іншу дитину, розмір законодавчо встановленого прожиткового мінімуму, а також, що він є працездатною особою та має також зобов`язання щодо утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягувати аліменти на користь позивачки на утримання сина в розмірі 1500 -2000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не врахував, що він є платником аліментів на іншу дитину, що він утримує свою матір, яка є особою похилого віку, а також залишив поза увагою мінімальний законодавчо рекомендований розмір аліментів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина - син ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва про народження, батьками дитини вказані: мати - ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_2 .

Фактичні сімейні стосунки сторони не підтримують з жовтня 2019 року, дитина проживає разом з матір`ю з часу народження за її місцем проживання по АДРЕСА_1 .

Вказані обставини відповідач не заперечував.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст.ст. 180, 182 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначала, що відповідач працює другим механіком на «РПК НОРД» в м. Мурманськ Російської Федерації. До матеріалів справи також позивачкою було долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що відповідач на праві власності має житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 164 кв.м, житловою площею 67.8 кв.м.

В письмових заявах до суду першої інстанції відповідач вказував на те, що він вже є платником аліментів на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на підтвердження цього надав свідоцтво про народження дитини та копію судового наказу від 10 грудня 2014 року Мирового судді судової дільниці № 3 Кольського судового району Мурманської області про стягнення з нього 1/4 частини заробітку або іншого доходу на утримання сина (а.с. 37). Заперечень щодо наявності заробітку, чи незначного його розміру, відповідач до суду першої інстанції не надавав.

Районний суд дослідивши обставини справи, наданим доказам надав належну оцінку, та враховуючи, відповідно до наведених вимог закону, матеріальне становище платника аліментів, його працездатний вік, а також що він має на утриманні другу дитину, визначив розмір аліментів у 3000 грн. з відповідною індексацією, які підлягають стягненню на користь позивачки. З таким висновком суд апеляційної інстанції погоджується.

Так, в апеляційній скарзі відповідач заперечуючи визначений судом розмір аліментів, погоджуючись при цьому на сплату аліментів в розмірі 1500-2000 грн., посилається на те, що перебував за кордоном з метою отримання роботи, добровільно надає допомогу позивачці, не має постійного заробітку, наявність у нього іншої дитини на яку він сплачує аліменти, а також матір похилого віку.

Відповідно до положень 1-4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ч. 1ст.13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, в суді першої інстанції, відповідач не вказував на відсутність заробітку. В суді апеляційної інстанції підтвердив, що працював механіком на «РПК НОРД» в м. Мурманськ Російської Федерації, проте на даний час звільнений з роботи. Документів на підтвердження такого суду не надав. Також відповідач посилався на незадовільний стан здоров`я, проте вказав, що медичного висновку про обмежену працездатність не має.

Крім того пояснив, що на старшого сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , він сплачував по 15 000-16 000 російських рублів, проте на даний час по домовленості із стягувачкою сплачує меншу суму. Позивачці, на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 добровільно сплачував аліменти весь час, до суду надав квитанції останніх платежів. Так, за травень 2019 року сплачено аліментів в розмірі 1996 грн., за червень - 2994 грн., за листопад 998 грн., за грудень 998 грн. (а.с. 62-63).

Також, не можна прийняти до уваги посилання відповідача на те, що він утримує матір похилого віку, оскільки, таких доказів не надано.

Із витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 жовтня 2019 року вбачається, що належний відповідачу житловий будинок має загальну площу 164 кв.м. Частину цього будинку, а саме 29/200 на підставі договору купівлі-продажу ним придбано 21 січня 2011 році, ще 69/200 придбано 14 грудня 2015 року та 31/100 частину - 09 січня 2018 року.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі № 461/4936/16, закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує.

Наведене в своїй сукупності, не дає підстав для висновку щодо неможливості сплати відповідачем аліментів у визначеному судом розмірі.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 18 вересня 2020 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова