КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії, бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року, постановлену під головуванням судді Осаулова А.А.,-

встановила:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названою скаргою.

Просив: залучити до участі у справі в статусі заінтересованої особи боржника за рішенням суду у справі № 761/13085/14-ц ПАТ «КБ «Актив-Банк»; витребувати належним чином завірену копію доручення від 10 червня 2020 № 1808/20.4.1/32-20; визнати протиправними дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. щодо відмови надати на запит стягувача копію доручення від 10 червня 2020 № 1808/20.4.1/32-20, виданого у зв`язку зі зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до міністра юстиції України; визнати протиправними дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. щодо видачі та направлення до органів ДВС доручення від 10 червня 2020 № 1808/20.4.1/32-20 в частині закінчення без виконання виконавчого провадження № 45340170 з виконання рішення суду у справі № 761/13085/14-ц; зобов`язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. надіслати стягувачеві копію доручення від 10 червня 2020 № 1808/20.4.1/32-20, виданого у зв`язку зі зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до міністра юстиції України № 49-6970/20 від 28 травня 2020; зобов`язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. поновити порушене право стягувача, а саме відкликати доручення від 10 червня 2020 № 1808/20.4.1/32-20 в частині закінчення без виконання виконавчого провадження № 45340170 з виконання рішення суду у справі № 761/13085/14-ц; зобов`язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. в десятиденний строк письмово повідомити суд та стягувача про виконання ухвали, постановленої при розгляді цієї скарги.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року скаргу залишено без руху з підстав недодержання вимог ст. 175, ст. 177 ЦПК України, та запропоновано надати уточнену скаргу, яка б містила прохальну частину із зазначенням способу (способів) захисту прав або інтересів, який не суперечить нормам процесуального законодавства, що регулює спірні правовідносини і який скаржник просить суд визначити у рішенні, надати докази її надсилання іншим учасникам справи.

Суд першої інстанції зазначив, що директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов М.Є. не є державним виконавцем та іншою посадовою особою ДВС у виконавчому провадженні № 45340170, та не вчиняв жодних виконавчих дій (бездіяльності), а тому не міг порушити прав та інтересів скаржника.

Крім того, залишаючи скаргу без руху, суд першої інстанції вказав, що скаржником не зазначено жодних заінтересованих осіб.

На виконання ухвали суду про залишення скарги без руху ОСОБА_1 подав заяву про усунення недоліків із зазначенням заінтересованої особи ПАТ КБ «Актив-Банк», та вказав, що подана скарга відповідає вимогам процесуального закону, директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов М.Є. є державним виконавцем відповідно до закону. Встановлення наявності або відсутності порушення прав суд може здійснювати лише під час розгляду справи по суті, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження. Залучення заінтересованих осіб до участі у справі є прерогативою суду, водночас прохальна частина скарги містить вимогу про залучення боржника. Крім того, посилання суду на ч. 9 ст. 10 ЦПК України є помилковим.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року скаргу визнано неподаною та повернуто скаржнику.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зазначила, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Крім того, представником зазначено, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У своїх поясненнях на відзив ОСОБА_1 просить залишити без розгляду відзив, підписаний ОСОБА_4 , оскільки відзив підписано та подано неповноважною особою, а саме головним спеціалістом відділу правового забезпечення Департаменту, яка не є адвокатом.

Подане клопотання підлягає задоволенню, а відзив - без розгляду, оскільки на підтвердження своїх повноважень, представник ОСОБА_4 надала суду лише довіреність, що є недостатнім для здійснення самопредставництва, оскільки самопредставництво юридичної особи можливе лише, якщо в законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) чітко визначено право працівника діяти від її імені.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не усунуто недоліки визначені ухвалою суду від 13 липня 2020 року.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії, бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є.

Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону «Про виконавче провадження», зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги

Згідно ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити:

1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається;

2) повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником;

3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина);

4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону;

5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;

6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Отже, скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, які встановлені ст.175 ЦПК України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

За правилом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Вимога суду першої інстанції про викладення частини скарги у новій коректній редакції, не відповідає вимогам закону та порушує принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Статтею 447 ЦПК України передбачено право сторони виконавчого провадження оскаржити дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби.

Висновок суду першої інстанції по те, що директор Департаменту жодних дій (бездіяльності) у виконавчому провадженні не вчиняв, а тому не міг порушити прав та інтересів скаржника є передчасним, оскільки зазначені обставини повинні бути предметом розгляду справи по суті.

З огляду на це, повернення суддею скарги є помилковим.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Пунктом 6 частини 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду від 27 липня 2020 року вирішена з порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, відтак підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 379, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17 вересня 2020 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко