Справа № 490/1666/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.

при секретарі Янкевич В.С.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , третя особа - Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька, в якому просила виключити з актового запису № 4133 від 08 грудня 2012 року про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, запис про ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, як батька дитини та вказати батьком дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Архангельск, Російська Федерація, громадянина України, змінивши прізвище дитини з ОСОБА_11 на ОСОБА_12 , по батькові з ОСОБА_13 на ОСОБА_14 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.10.2019 року задоволено заяву про самовідвід судді Гуденко О.А.

Справу передано судді Черенковій Н.П. 15.10.2019 року.

Ухвалою судді Черенкової Н.П. від 15.10.2019 року справу прийнято до розгляду та призначено підтовче судове засідання у справі.

17.02.2020 року надійшли уточнення позовних вимог, згідно яких позивач просила виключити з актового запису № 4133 від 08 грудня 2012 року про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, запис про ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, як батька дитини та вказати батьком дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Архангельск, Російська Федерація, громадянина України, змінивши прізвище дитини з ОСОБА_11 на ОСОБА_12 , по батькові з ОСОБА_13 на ОСОБА_14 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 заявила клопотання, в якому просила призначити у справі судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, виконання якої доручити атестованим експертам Миколаївського НДЕКЦ МВС України (54003, м. Миколаїв, вул. Акіма, 2-а). Забір біологічних матеріалів взяти від ОСОБА_7 . Зобов`язати ОСОБА_7 прибути до Миколаївського НДЕКЦ МВС України для проведення заборів біологічних матеріалів.

На вирішення експерту поставити питання:

1) Чи є ОСОБА_7 біологічним батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яку народила ОСОБА_6 .

Витрати за проведення експертизи покласти на ОСОБА_6 .

При цьому, вказала, що експертні установи надають послуги із проведення молекулярно-генетичних експертиз і досліджень, але експерти не мають процесуальних прав щодо зобов`язання сторін на прибуття для проведення заборів біологічних матеріалів, за такого у позивача відсутня обґрунтована можливість надати висновок молекулярно-генетичної експертизи у порядку ст. 106 ЦПК України.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Шубіна Я.В. проти призначення експертизи заперечувала, вказавши наступне: не надано доказів щодо замовлення ОСОБА_6 про проведення вказаної експертизи та ухилення ОСОБА_7 від її проведення; звернення ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про необхідність прибуття до експерта для проведення заборів крові.

За такого, позивачем знову не були виконані вимоги ч. 1 ст. 106 ЦПК України щодо неможливості проведення експертизи та ухилення відповідача від її проведення. Окрім того, факт народження дитини ОСОБА_9 від ОСОБА_7 встановлені судовим рішенням про розірвання шлюбу та судовим наказом про стягнення аліментів на утримання дитини, що не потребує повторного доказування, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, вважала клопотання про призначення експертизи передчасним та таким, що не підлягає задоволенню.

Аналогічні заперечення надав представник адвокат Бєлік С.В.

Суд приходить до наступного.

До актів законодавства, якими слід керуватися у вирішенні питань призначення експертизи є Цивільно-процесуальний кодексом України, ЗУ «Про судову експертизу», Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30.12.2004 № 144/5, далі - Інструкція), з урахуванням Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, також затверджених згаданим наказом Міністерства юстиції України.

Відповідно до Закону «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 103ЦПК України, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судово-генетична експертиза це індивідуальна ідентифікація (своєрідна генетична паспортизація), встановлення спорідненості по крові на рівні дослідження структури дезоксирибонуклеїнової кислоти (ДНК). Цей вид експертиз дозволяє не тільки категорично виключити батьківство, а й здійснити походження дитини від обох батьків завдяки спорідненості по крові (ідентифікація особи), а також діагностику спадкових хвороб у плода на ранніх стадіях вагітності.

Висновок експертизи з питання походження дитини є одним із доказів, які повинні бути оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі.

При цьому слід розмежовувати такі категорії як "предмет спору", "предмет позову" та "предмет доказування".

Предмет доказування - це коло обставин, які належить установити по конкретній справі і які необхідні для правильного вирішення справи по суті, тобто ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

При цьому суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У відповідності до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зміст зазначеної норми окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Він повністю залежить від правових позицій сторін.

Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а іншими обставинами, які мають значення для правильного вирішення цивільного спору. При цьому обставини, які не мають значення для вирішення справи по суті, не підлягають доказуванню сторонами та встановленню судом.

Призначаючи експертизу по справі, суд може зважати на предмет спору, однак при визначенні підстав для призначення експертизи суд повинен керуватися предметом доказування.

Предмет доказування і предмет позову виступають ключовими орієнтирами при визначенні меж здійснення судочинства. Повне, своєчасне і належне використання судом "предмету доказування" є запорукою реалізації принципу процесуальної економії та є гарантією дотримання права сторін на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Чинне законодавство України визначає презумцію батьківства. Оспорювання батьківства відбувається виключно у судовому порядку (стаття 136 Сімейного кодексу України). Матеріальною підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. Оскільки визнання батьківства є волевиявленням особи, то воно може бути оспорено при наявності вад волі цієї особи.

Дані про відсутність кровного споріднення між особою, яка записана батьком та дитиною можуть бути встановлені на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 84 ЦПК України, у клопотанні про витребування доказів має бути також зазначено обставини, які може підтвердити доказ, що витребовується або аргументи, які він може спростувати.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК ), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини.

При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство.

Отже, предметом доказування у даній справі є кровна спорідненість ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_9 .

При цьому, батько дитини ОСОБА_7 живий і з`ясуванню кровного споріднення між останнім та неповнолітньою ОСОБА_9 у цій справі нічого не перешкоджає.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Однак, позивачем не надано доказів неможливості проведення експертизи в порядку ч. 1 ст. 106 ЦПК України або ж ухилення ОСОБА_7 від її проведення.

Ухвалою суду Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.07.2019 року клопотання представника позивача адвоката Сидоренко Т.В. про забезпечення доказів за цивільною справою за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , третя особа - Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька - задоволено. Дозволено атестованим експертам Миколаївського НДЕКЦ МВС України ( 54003 , м. Миколаїв, вул. 1-а Воєнна, 2-а) у встановленому законом порядку відібрати та зберігати біологічні зразки ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , необхідні для проведення судової медичної молекулярно-генетичної експертизи. Оплату за зберігання у приміщенні Миколаївського НДЕКЦ МВС України біологічних зразків Карачуна Віталія Павловича покладено на ОСОБА_6 .

Постановою Апеляційного суду від 27.08.2019 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2019 року про забезпечення доказів - скасовано та прийнято нове судове рішення. У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1 про забезпечення доказів - відмовлено.

Відповідно до пункту 8 Постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно яких жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, таки факт може бути доведено іншими доказами (ВС/КЦС №591/6441/14-ц від 16.05.2018).

13.05.2020 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 , за якою вона просила призначити у справі судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу.

Ухвалою від 14.05.2020 року у задоволенні клопотання відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність доказів ухилення ОСОБА_7 від проведення експертизи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи.

11 листопада 2019 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/7038/17, провадження № 61-40444св18 (ЄДРСРУ № 85541400) досліджував питання можливості апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

У частині першій статті 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду.

У вказаному переліку є ухвала суду першої інстанції про призначення експертизи. Водночас ухвала про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи у цьому переліку відсутня.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).Цей припис згідно з позицією Конституційного Суду України слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § 22).

Правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Судув ухвалах від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18), у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 522/18296/14-ц (провадження № 14-62цс19).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Така мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.

Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення, тобто, оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду, яким спір має бути вирішений по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 138 СК України, ст.ст. 12, 76, 84, 91, 106, 352, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання адвоката позивача ОСОБА_6 - Сидоренко Тетяни Володимирівни про призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи - відмовити.

Ухвала суду про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення.

Суддя Н.П. Черенкова