Справа № 2018/2-3135/11
УХВАЛА

"31" серпня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Черниш О.М.,

за участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитра Анатолійовича, заінтересовані особи: стягувач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», боржник ОСОБА_2 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2019 року до суду надійшло подання приватного виконавця Бабенко Д.А., в якому він просить звернути стягнення на нерухоме майно ОСОБА_2 , право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказане подання обгрунтовується наступним. На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. знаходиться виконавчий лист (дублікат) №2/2018/393/2012, виданий 10.10.2018 року Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 783075,33 доларів США. Відповідно до ухвали від 20.07.2017 року було замінено сторону у виконавчому провадженні за вказаним виконавчим листом, а саме стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Форінт». 25.10.2018 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа, про що був повідомлений боржник. Приватним виконавцем з метою здійснення примусового виконання виконавчого документа направлені запити до державних установ для встановлення майнового стану боржника, та накладено арешти на кошти боржника в банківських установах. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, боржнику на праві власності належить 1/5 частини п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_2 , а 4/5 частин вказаної квартири належать на праві власності ОСОБА_3 01.11.2018 року приватним виконавцем Бабенко Д.А. накладено арешт на майно боржника 1/5 частину спірної квартири, та ухвалою суду від 12.02.2019 року приватному виконавцю надано дозвіл на примусове проникнення до житла боржника з метою проведення виконавчих дій. 18.02.2019 року під час здійснення примусового проникнення встановлено, що у спірній квартирі мешкають орендарі, які інформували, що боржник в квартирі не мешкає, і його майно в зазначеному приміщенні не знаходиться. 30.10.2019 року стягувачем ТОВ «ФК «Форінт» подано заяву про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у цілому, так як рішенням суду від 04.05.2018 року визнано недійсним правочин щодо переходу права власності на 4/5 частин спірної квартири іншій особі, а тому вказана частина належить боржнику, хоча державна реєстрація права власності проведена не була. Сума стягнення за виконавчим документом складає 19989982 грн., а тому на неї може бути звернено стягнення, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним поданням.

Боржником ОСОБА_2 подані до суду заперечення на вказане подання, в яких він просить відмовити у задоволенні подання посилаючись на те, що спірна квартира є предметом іпотеки згідно іпотечного договору від 29.04.2011 року, згідно з яким іпотекодержателем є ПАТ «Банк ЗОЛОТІ ВОРОТА», та рішенням суду від 23.08.2016 року звернуто стягнення на спірну квартиру на вказаний предмет іпотеки на користь

ПАТ «Банк Золоті Ворота», а тому у останнього є переважне право на вказану квартиру.

Приватним виконавцем Бабенко Д.А. надані до суду пояснення на заперечення, в яких він просить подання задовольнити, посилаючись на те, що вказані обставини, на які посилається боржника не стосуються предмету доказування у даному випадку, оскільки іпотечне обтяження ПАТ «Банк Золоті Волота» було припинено 10.06.2015 року, та внесені відповідні зміни до Реєстру, та наданими рішеннями поновлено право боржника на 4/5 частин спірної квартири, хоча зареєстроване за ним не було, а тому існують підстави для задоволення вказаного подання.

Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд вказаного подання за його відсутності, та просив його задовольнити (т.6, а.с. 111).

Представник стягувача ТОВ «ФК «Форінт» в судове засідання не з`явився, повідомлявся в установленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.

Представник боржника ОСОБА_2 ОСОБА_1 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні вказаного подання посилаючись на обставини, що викладені в поданих запереченнях.

04.11.2019 року вказане подання надійшло до Київського районного суду м. Харкова, та розподілено судді Золотарьовій Л.І.

14.04.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зуб Г.А.

Ухвалою судді від 27.04.2020 року справу прийнято до провадження судді, та призначено судове засідання.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 року позов ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 783075,33 доларів США, що в еквіваленті складає 6237429,93 грн., та судові витрати в розмірі 1820 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2012 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 25.06.2012 вказане рішення залишено без змін.

Представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» 23.08.2012 року на виконання вказаного рішення отримані виконавчі листи.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.07.2017 року замінено сторону виконавчого провадження згідно з виконавчим листом, а саме стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Форінт».

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.09.2018 року видано дублікат виконавчого листа на виконання вказаного рішення суду, та пред`явлено його до примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А., за яким 25.10.2018 року було відкрито виконавче провадження (ВП №57530030).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2019 року надано дозвіл приватному виконавцю Бабенко Д.А. на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з метою проведення виконавчих дій згідно з ЗУ «Про виконавче провадження» у ВП №57530030.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.05.2019 року тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання зобов`язань за судовим рішенням, що виконується в межах ВП №57530030.

Приватним виконавцем з метою здійснення примусового виконання виконавчого документа направлені запити до державних установ для встановлення майнового стану боржника, та накладено арешти на кошти боржника в банківських установах.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, боржнику на праві власності належить 1/5 частини п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_2 , а 4/5 частин вказаної квартири належать на праві власності ОСОБА_3 .

30.10.2019 року стягувачем ТОВ «ФК «Форінт» подано заяву про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у цілому, так як рішенням суду від 04.05.2018 року визнано недійсним правочин щодо переходу права власності на 4/5 частин спірної квартири іншій особі, а тому вказана частина належить боржнику,

хоча державна реєстрація права власності проведена не була.

Сума стягнення за виконавчим документом складає 19989982 грн.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України«Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебуваютьв інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно частини третьої, четвертої статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця,

приватного виконавця.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 01.11.2018 року вбачається, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві часткової власності боржнику ОСОБА_2 - 1/5 частина, та ОСОБА_3 4/5 частин, та відомості про іпотеку відсутні.

Квартира за адресою: АДРЕСА_3 є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору №11-064 від 29.04.2011 року укладеного між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та боржником ОСОБА_2 , тобто ПАТ «Банк Золоті Ворота» є іпотекодержателем зазначеної квартири з 2011 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.08.2016 року, та постановою Верховного суду від 25.04.2018 року по справі №640/1332/15-ц, позов ПАТ «Банк Золоті Ворота» задоволено, та звернення стягнення на спірну квартиру.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.05.2018 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 17.09.2018 року, та постановою Верховного суду від 27.03.2019 року, визнано недійсним договір поділу майна подружжя від 17.06.2015 року, та визнано недійсним договір купівлі продажу 4/5 частин квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, боржник являється власником спірної квартири на даний час,разом з цим право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку.

На даний час в спірній квартирі без реєстрації проживають інші особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України«Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавчепровадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Положеннями статті 54 Закону України«Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним (приватним) виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення

на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України«Про виконавчепровадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на об`єкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Оскільки статтею 575 Цивільного кодексуУкраїни (далі ЦК України) іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України«Про виконавчепровадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що нормами Закону України «Про виконавче провадження», які дозволяють державному (приватному) виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов:

- відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем;

- дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

З матеріалів справи вбачається, що іпотекодержателем спірної квартири є ПАТ «Банк Золоті Ворота», а тому всі вимоги по зверненню стягнення приватним виконавцем виконавчого округу Бабенко Д.А. не були виконані. Разом, з тим така інформація приватним виконавцем перевірена не була.

Відповідно до частин п`ятої сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

При зверненні стягнення на нерухоме майно, що є предметом декількох іпотек, вимоги кожного наступного іпотекодержателя задовольняються після повного задоволення вимог кожного попереднього іпотекодержателя згідно з пріоритетом та розміром цих вимог(частина п`ята статті 13 Закону України «Про іпотеку»).

Доказів, що спірна квартира також була в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» матеріали подання не містять.

Суд вважає необгрунтованими доводи приватного виконавця, що запис про припинення іпотеки був внесений 10.06.2015 року, а тому права іпотекодержателя порушені не будуть, тому що в державних реєстрах речових прав на нерухоме майна та іпотек не було запису про іпотеку банку щодо спірної квартири. Однак, у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

Доказів відмови ПАТ «Банк Золоті Ворота» від предмету іпотеки матеріали подання не містять, як і виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд вважає за необхідним відмовити в задоволенні вказаного подання.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 260, 440 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитра Анатолійовича, заінтересовані особи: стягувач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», боржник ОСОБА_2 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 15-дений строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

Повний текст ухвали виготовлено 07 вересня 2020 року.

Суддя Г.А. ЗУБ