Житомирський апеляційний суд
Справа №289/303/20 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №289/303/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області, ухвалене 26 червня 2020 року суддею Сіренко Н.С. у м. Радомишлі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі Банк), у якому просила: визнати положення пункту 1 Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №482764388 недійсними.

Обґрунтовувала вимоги тим, що 08 березня 2019 року між нею та Банком укладено кредитний договір № 482764388, який складається з декількох документів, а саме: пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №482764388; паспорта споживчого кредиту; графіка платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх сукупних послуг.

Згідно з зазначеним Договором Банк надає Позичальнику споживчий кредит в сумі 9898 грн строком на 24 місяці, процентна ставка 0,01% річних, тип ставки - фіксована.

Позивачка, з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів», вважає, що кредитний договір не був укладений, сторони не домовились про всі істотні умови, визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, та є підставою для визнання такого договору недійсним.

Зокрема, ОСОБА_1 вказала, що відповідно до п. 1 «Пропозиції» під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме:

а) за надання кредиту 0 % від суми кредиту, зазначеної в цьому Акцепті на укладення угоди;

б) за обслуговування кредиту:

- за період з 1-го місяця по 4-й місяць користування кредитом 0 % від суми Кредиту, а також 0 грн зазначеної в цьому Акцепті без ПДВ;

- за період з 5-го місяця користування кредитом по 24-й місяць 3,00% від суми Кредиту, а також 0 грн зазначеної в цьому Акцепті без ПДВ.

Зазначену комісію вказано і в графі 7.2. Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх сукупних послуг.

Пункт 1 «Пропозиції» не містить опису послуг з обслуговування кредитної заборгованості та обґрунтованого розрахунку вартості таких послуг.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

На її думку, згідно чинного законодавства банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів та послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень недійсними. На зазначене, а також на судову практику у аналогічних правовідносинах, суд уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

У своїх доводах послалася на судові рішення Верховного Суду у справах №583/3964/19 та №583/3343/19.

У відзиві представник Банка просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що на дату укладення договору діяли норми спеціального закону щодо споживчого кредитування, які передбачали можливість нарахування комісійної винагороди, а тому суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виник спір щодо дійсності укладеної сторонами 08 березня 2019 року Угоди про надання споживчого кредиту №482764388. Угода складається з декількох документів, а саме: пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №482764388; паспорта споживчого кредиту; графіка платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх сукупних послуг (а.с. 23-25).

Відповідно до укладеного договору відповідач як позикодавець надав позивачеві як позичальнику споживчий кредит у розмірі 9898 грн зі сплатою 0,01 % річних за користування кредитом строком на 24 місяці.

Пунктом 1 Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту передбачено обов`язок сплати позичальником комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 3 % від суми кредиту за період з 5-го по 24-й місяць користування кредитом, що становить 296,94 грн щомісячно, а всього 5938,80 грн протягом строку дії договору, що зазначено в Додатку 1 до Угоди про надання кредиту №482764388 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорена умова кредитного договору не створює дислабаланс договірних прав та обов`язків сторін, не завдає шкоди споживачеві, позивачка погодилася із усіма умовами, тобто було досягнуто згоди на укладення кредитного договору та всіх його істотних умов.

Такий висновок є правильним, оскільки вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Також суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ст.ст.203, 215, 229, 626-628, 638 ЦК України, ст. ст. 11, 12, 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положення спеціального закону Закону України «Про споживче кредитування», положення ст.ст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правила розрахунку Банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Правління Національного банку України № 49 від 08 червня 2017 року, та у їх системному аналізі обґрунтовано вважав позов недоведеним і таким, що не підлягає задоволенню.

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в позовній заяві, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, який не потребує додаткового правового аналізу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції на час укладення договору), який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Можливість нарахування банком плати за обслуговування кредиту також передбачена ст.ст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Отже, суд правильно виходив з того, що умови договору щодо нарахування комісійної винагороди за обслуговування кредиту, які погоджені сторонами, не суперечать нормам законодавства, яке діяло на час його укладення. Комісія за обслуговування кредиту, включена до сукупної вартості кредиту, встановлена у твердій грошовій сумі, зміна якої не передбачена умовами договору та додатками до нього. Тобто, оспорювана умова не створює дислабаланс договірних прав та обов`язків сторін та не завдає шкоди споживачеві.

Суд правильно вказав на можливість позивачки згідно ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» та пункту 7 Паспорту споживчого кредиту відмовитися від договору, яку вона не використала.

Позивачка погодилася з усіма умовами договору, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, отже її посилання на недосягнення згоди на укладення правочину та всіх його істотних умов є безпідставними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №467/55/19.

Суд першої інстанції також обґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивачки на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 01.04.2020 у справі №583/3343/19, оскільки фактичні обставини у цій справі є відмінними від фактичних обставин справи, що переглядається.

Правовий висновок у справі №583/3964/19 Верховний Суд не викладав, оскільки у відкритті касаційного провадження відмовив, а рішення, ухвалені у цій справі судом першої і апеляційної інстанцій, не мають преюдиційного значення для вирішення даного спору. Тому доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі №583/3964/19, є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2020 року.