Номер провадження: 22-ц/813/5469/20
Номер справи місцевого суду: 504/2945/16-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2006 року по 27 серпня 2016 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності сторін; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні Ѕ частини спірної квартири, мотивуючи це тим, що вона з відповідачем знайома з 2004 року, а з 2006 року вони стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З початку спільного проживання вона мала постійне місце роботи, тоді як відповідач такої роботи не мав. У 2009 році вони з відповідачем вирішили придбати власне житло, у зв`язку з чим 25 грудня 2009 року відповідач підписав із ОСОБА_3 договір про відступлення прав вимоги інвестора, згідно з яким до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за договором інвестування будівництва (об`єкт інвестування: квартира АДРЕСА_1 ), укладеного між ТОВ «РЕАЛ-ІНВЕСТ» та ОСОБА_3 від 09 січня 2006 року. 31 грудня 2011 року ТОВ «Реал-Інвест», на підставі акту приймання-передачі, передав їм об`єкт інвестування - спірну квартиру, до якої вони відразу переїхали та почали робити ремонт у квартирі за рахунок власних коштів. Значна частина коштів (більше половини) належала їй, оскільки вона мала постійну високооплачувану роботу, а відповідач брав участь у ремонті разовими випадковими вкладами, оскільки не мав постійної роботи. З моменту вселення у квартиру усі витрати по її утриманню здійснювались в основному за рахунок її коштів. 27 серпня 2016 року відповідач під час сварки вигнав її з квартири, у зв`язку з чим вона зверталась до органів поліції, у присутності яких відповідач підтвердив факт спільного проживання протягом 10 років. 08 вересня 2016 року відповідач разом зі своїми знайомими вчинив насильницькі дії і вигнав з квартири матір позивача та поміняв замки у квартирі.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, з 2006 року до серпня 2016 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном набутим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2006 року до 2016 року. Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що складається з квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру по Ѕ частині за кожним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 08.09.2020 року на 14-00 г. не з`явився, повідомлявся, про причини не явки суду не повідомив. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Присутня в судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат Григоржевський М.С. не заперечували проти розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 за його відсутності, посилаючись на те, що явка апелянта до суду є його правом, яким той користується на власний розсуд.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомленого апелянта, відповідача по справі ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази, які підтверджують факт проживання сторін з 2006 року до серпня 2016 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Квартира АДРЕСА_1 придбана в період спільного проживання сторін, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частинах та наявності підстав для визнання права власності на вказану квартиру за сторонами по Ѕ частині за кожним.

Такий висновок відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законодавстві.

Судом встановлено, що:

- 09 січня 2006 року між ОСОБА_3 (інвестор) та ТОВ «Реал-Інвест» (учасник) укладено договір інвестування будівництва № 489/04-06, згідно з яким учасник зобов`язується на свій ризик, своїми силами і засобами виконати будівельно-монтажні роботи із будівництва та після закінчення будівництва і здачі об`єкта в експлуатацію передати у власність інвестору новозбудоване майно, а саме: квартиру орієнтовною площею 81,5 кв.м у с. Крижанівка Комінтернівського району Одеської області, а інвестор зобов`язується прийняти новозбудоване майно у свою власність та здійснювати інвестиції згідно умов договору;

- 25 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги інвестора, за умовами якого до нового інвестора перейшло право вимагати від учасника замість первісного інвестора, належного виконання ним своїх обов`язків в обсязі та на умовах, передбачених договором №489/04-06 про інвестування будівництва аж до передачі у власність нового інвестора об`єкта інвестування;

- крім того, 25 грудня 2009 року між ТОВ «Реал-Інвест», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено угоду про заміну сторони за договором про інвестування будівництва №489/04-06, укладеним між ОСОБА_3 та ТОВ «Реал-Інвест»;

- 31 грудня 2011 року ОСОБА_1 прийняв новозбудоване майно - квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 43).

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зі змісту заявленого позову та оскаржуваного рішення суду першої інстанції в мотивувальній та резолютивній частині вбачається, що судом першої інстанції фактично не були розглянуті та вирішені по суті вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні Ѕ частиною спірної квартири (зокрема не наведено обґрунтувань та висновків щодо зазначеної вимоги, не зазначено, що сторони надавали пояснення за даними вимогами). Крім того пояснення за вимогами про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні Ѕ частиною спірної квартири, не наведено і у письмових поясненнях відповідача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 адвокат Григоржевський М.С. зазначив, що вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні Ѕ частиною спірної квартири хоча і були заявлені, але фактично районним судом не розглянуті.

Враховуючи, що з матеріалів справи не вбачається:

- що сторони були заслухані у зв`язку з заявленими вимогами про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні Ѕ частиною спірної квартири, що сторони надавали відповідні пояснення з цього приводу;

- що судом встановлювалися і перевірялися наведені у позові щодо вказаних вимог обставини;

- що судом були наведені обґрунтування та висновки з цього приводу,

суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення лише в частині фактично вирішених районним судом вимог: про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

На підтвердження обставини спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах з 2006 по 2016 роки, позивачем надано фотокартки, на яких зафіксовані особи сторін на різних урочистих подіях та святкуваннях на протязі 2010-2011років.

Зміст вказаних фотознімків та період якими вони датовані вказують на особливі стосунки сторін, які притаманні чоловіку та жінці, між якими є почуття любові та поваги і на тривалість і усталеність таких стосунків.

Крім того, позивачем надано:

1) копії договору від 25.12.2009 року про відступлення права вимоги інвестора, за умовами якого до нового інвестора перейшло право вимагати від учасника замість первісного інвестора, належного виконання ним своїх обов`язків в обсязі та на умовах, передбачених договором №489/04-06 про інвестування будівництва аж до передачі у власність нового інвестора об`єкта інвестування;

2) акт прийому-передачі ОСОБА_1 квартири № 176 загальною площею 81,5 кв.м на 14 поверсі в будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) квитанції про прийняття від ОСОБА_1 грошових коштів в якості оплати за договором №489/04-06, від 28.06.2010 року на суму 10 000 грн., від 16.07.2010 року на суму 10 000 грн., від 18.08.2010 року на суму 10 000 грн., від 23.09.2010 року на суму 10 000 грн., від 27.10.2010 року на суму 10 000 грн., від 16.11.2010 року на суму 10 000 грн.; від 21.12.2010 року на суму 10 000 грн., від 25.01.2011 року на суму 10 000 грн., від 25.02.2011 року на суму 10 000 грн., від 25.03.2011 року на суму 10 000 грн., від 20.04.2011 року на суму 10 000 грн. (всього 11 квитанцій на загальну суму 110 000 грн.);

4) квитанції про оплату ОСОБА_2 комунальних послуг по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 за період з лютого 2014 року по лютий 2016 року.

Також позивач заявила про допит свідків, які допитані судом з приведенням їх до присяги та попередженням про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань з непередбачених законом підстав та за дачу завідомо неправдивих показань, які підтвердили фактичне спільне проживання сторін у спірній квартирі, проведення ними будівельних робіт з метою спільного проживання.

Сама по собі наявність фотокарток про спільну присутність сторін на святкуванні свят або самі по собі окремі свідчення свідків про спільне проживання сторін без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Проте всі докази, які надані позивачкою і містяться у справі, включаючи правовстановлюючі документи на квартиру, документи про оплату інвестиції, документи про оплату за комунальні послуги та показання свідків у сукупності, надавали районному суду підстави для висновку про наявність між сторонами фактичних відносин, які притаманні подружжю - спільне проживання сторін, позиціювання сторонами своїх стосунків серед оточення, як сімейних, усталеність таких стосунків, наявність спільної мети з придбання та облаштування житла та про наявність між ними взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у розпорядженні позивача опинилися всі документи на придбання у попереднього інвестора відступлення права вимоги за договором інвестиції від 25.12.2009 року включаючи і документи щодо подальшої поетапної виплати частини інвестиції на протязі 2010-2011 років, що не може бути властиво для сторонньої людини (з якою відсутні спільний бюджет і взаємні права та обов`язки притаманні подружжю) приймаючи до уваги відсутність заяв з боку відповідача про викрадення цих документів позивачем (взяття їх позивачем без згоди відповідача та надання до них відповідачем доступу).

При таких обставинах, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про встановленням факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, з 2006 року до серпня 2016 року.

Доводами апеляційної скарги такий висновок суду першої інстанції не спростований і крім того колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі взагалі не наведені доводи безпосередньо на спростування рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю.

Враховуючи наведене немає підстав для скасування або зміни рішення суду в цій частині.

Що стосується вимог про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частину квартири, колегія суддів виходить з такого.

Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України, яка входить до глави 8 цього Кодексу, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України (яка також входить до глави 8 цього Кодексу) встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (спільного проживання). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Встановивши факт спільного проживання сторін під час набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції надав належну оцінку запереченням відповідача щодо придбання ним квартири через придбання прав інвестора у грудні 2009 року і подальшої виплати інвестиції у 2010-2011 роках за запозичені у квітні 2004 року кошти у сумі 80 000 доларів США і набув справедливого висновку, про не спростування зазначеними обставинами витрачання відповідачем саме позичених коштів на придбання спірної квартири.

При цьому рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16.03.2017 року, згідно з яким з відповідача стягнуто заборгованість за договором позики 2004 року за позовом кредитора ОСОБА_5 поданим до суду у лютому 2017 року після звернення у вересні 2016 року ОСОБА_2 до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та про поділ спільного майна подружжя, не встановлено факт придбання ОСОБА_1 спірної квартири саме за позичені кошти, а сам ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів, що кошти сплачені попередньому інвестору дійсно відбулася за рахунок позичених кілька років тому грошових коштів у ОСОБА_5 .

Заслухана в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_5 є тіткою ОСОБА_1 . На час її знайомства і початку спільного проживання з ОСОБА_1 у 2006 році в останнього ніяких грошових коштів на придбання квартири не було і вони більше 3-х років накопичували грошові кошти на придбання спільного житла. Для неї не мало принципового значення на кого саме буде оформлено інвестиційний договір. Вона кілька років пропрацювала і працює директором магазину в центрі міста Одеси, в той час, як відповідач працюючи торговим агентом стабільного заробітку не мав.

При таких обставинах, висновок районного суду про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном набутим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2006 року до 2016 року та про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна права власності на вказану квартиру по Ѕ частині за кожним, є обґрунтованим та таким, що заснований на законі.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність позивачем обставин, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неповноти з`ясування судом обставин справи та неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи по суті, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, оскільки правильність висновків міськрайсуду не спростовують, по своїй суті зводяться до незгоди з висновками районного суду щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.. 141 ЦПК України в порядку перерозподілу судових витрат, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 1 231,82 грн. та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 380,05 грн, а всього 5 611 грн.87 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року - залишити без змін.

В порядку розподілу судових витрат:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5 611 грн. 87 коп. (1231,82 грн. + 4380,05).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: «14» вересня 2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк