Провадження № 2/761/4440/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

при секретарях: Бєляєвої О.К., Валової Д.С.,

за участі:

від позивача: ОСОБА_1 ,

від відповідача: Сидоренко Д.О.,

від третьої особи: Жуковська Т.Р.,

від третьої особи: Лов`як С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Райвіс Вецкаганс, Міністерство інфраструктури України, про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

На розгляд Шевченківського районного суду м. Києва ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.12.2019 р. передано за підсудністю позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», виконуючий обов`язки Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Райвіс Вецкаганс, про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Предметом позову є визнання незаконним та скасування наказу в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 31.10.2019 року № 805-к «Про звільнення ОСОБА_2 » зі змінами унесеними наказом від 25.11.2019 №859-к; поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; виплата ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день прийняття рішення по справі.

Підставою позову є порушення трудового законодавства при звільненні позивача.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2020 року матеріали справи передані на розгляд судді Саадулаєва А.І.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальні строку для подачі заяв по суті справи.

Представником відповідача, разом із відзивом на позовну заяву, подано заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.03.2020 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін в розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Під час підготовчого засідання, протокольною ухвалою від 29.05.2020 року, за клопотанням представника третьої особи ОСОБА_3 , який виконував обов`язки Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України», було залучено до справи Міністерство інфраструктури України, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказ в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 31.10.2019 року № 805-к про його звільнення з посади заступника Голови з економіки апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», прийнятий з грубими порушеннями вимог законодавства про працю, Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», неуповноваженою на це посадовою особою Відповідача і як наслідок повинен бути визнаний незаконним.

У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 31.10.2019 року № 805-к «Про звільнення ОСОБА_2 » зі змінами унесеними наказом від 25.11.2019 №859-к.; поновити його на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу на день прийняття рішення по справі, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення Позивача на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено про те, що Позивачем безпідставно зазначено в позовній заяві, що Статутом ДП «АМПУ» не передбачена можливість припинення повноважень працівників. Припинення повноважень є лише однією з підстав звільнення працівників і належить до компетенції Голови підприємства. Рішення про припинення повноважень Голови ДП «АМПУ» з економіки прийнято належним суб`єктом.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Первинною профспілковою організацію працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» подано заяву про розгляд справи за відсутності представника, в якій зазначено, що Первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з підстав, зазначених в запереченнях, наданих державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та просить розглянути справу без участі представника Первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , який виконув обов`язки Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було подано пояснення третьої особи щодо позову та відзиву в яких зазначено про те, що позов є безпідставним, а у його задоволенні просить відмовити в повному обсязі.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерством інфраструктури України, до суду, не подано пояснень щодо позову.

Сторонам надано всі можливості для реалізації їхніх процесуальних прав. Відповідачем подано відзив на позовну заяву. Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву. Відповідачем, також, подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Позивач у судове засідання яке відбулося 20.08.2020 не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання просив відмовити в задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву.

Представник третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, з підстав, викладених у поясненнях.

Представник Міністерства інфраструктури України у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку із необґрунтованістю.

Представник Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до наказу від 27.10.2016 року №436-к Позивач був прийнятий на роботу до ДП «Адміністрація морських портів України».

20.02.2017 року наказом ДП «Адміністрація морських портів України» № 120-к, Позивача було переведено на посаду заступника Голови з економіки апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» постійно з 20 лютого 2017 року.

Посада Позивача не є виборною, а також такою, на яку розповсюджується контрактна форма трудового договору.

31.10.2019 року, наказом № 805-к Позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України ( припинення повноважень).

У період з 31.10.2019 року по 22.11.2019 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності(т. 1, а.с. 20).

25.11.2019 року Відповідачем у наказ №805-к наказом №859-к внесені зміни щодо дати звільнення з 25.11.2019 року.

У зазначеному наказі, відповідачем ухвалено рішення замінити слова та цифри, а саме «31 жовтня 2019 року» на «25 листопада 2019 року».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було надіслано лист від 31.10.2019 року №3950/10-03-06/вих з 2 копіями наказу № 805-к, вул. 31.10.2019 «Про звільнення ОСОБА_2 », яким повідомлено про необхідність прибуття до ДП «АМПУ» для отримання трудової книжки або надати письмову згоду про пересилання трудової книжки.

Крім того, повторно листом ДП «АМПУ» від 22.11.2019 №4219/10-03-06/вих було надіслано 2 копії наказу №805-к від 31.10.2019 «Про звільнення ОСОБА_2 », повідомлено про необхідність прибуття до ДП «АМПУ» для отримання трудової книжки або надати письмову згоду на пересилання трудової книжки. Крім того, у зазначеному листі ДП «АМПУ» повідомило позивача, що після отримання оригіналів документів, підтверджуючих тимчасову непрацездатність, ДП «АМПУ» будуть здійснені необхідні заходи згідно чинного законодавства України.

Після отримання листка тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 серії АДЧ №366889, наказом ДП «АМПУ» від 25.11.2019 №859-к дату звільнення позивача було змінено на 25 листопада 2019 року.

До трудової книжки позивача були внесені зміни щодо записів про звільнення за п.5, ч.1, ст. 41 КЗпП України на підставі наказу №805-к від 31.10.2019, які були визнані недійсними та зроблено новий запис про звільнення відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України на підставі наказу №859-к від 25.11.2019 року.

Матеріали справи містять підтвердження ознайомлення позивача з копією наказу про звільнення.

25.11.2019 року відповідачем було проведено остаточний розрахунок з позивачем, виплачена вихідна допомога.

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що в матеріали справи не містять жодних доказів щодо підстав та причин припинення повноважень Позивача.

В судовому засіданні, представником відповідача не зазначено підстав для такого звільнення.

Окрім цього, будь-яких доводів щодо припинення повноважень позивача, як посадової особи, в оскарженому наказі від 31.10.2019 року № 805-к про звільнення позивача з посади відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України ДП «Адміністрація морських портів України» не наведено.

Відповідачем також не надано доказів на доведення припинення повноважень позивача як посадової особи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, судом встановлена відсутність у Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» приймати рішення про припинення повноважень, яке стало підставою для звільнення позивача з п.5, ч. 1 ст. 41 КЗпП.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було проведено остаточний розрахунок з позивачем 31.10.2019 року, виплачена вихідна допомога у розмірі 1 562 652,00 грн, загалом позивачу було нараховано 1 940 067,57 грн.

Відповідно до розрахунку середнього заробітку ОСОБА_2 , складеного Головним бухгалтером ДП «Адміністрація морських портів України», який міститься в матеріалах справи, середньоденний заробіток ОСОБА_2 складає 12119.25 грн.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 листопада 2019 року по 20 серпня 2020 року(включно)складає - 2 242 061,25 грн. (185х12119,25 грн.(робочі дні помножені на середньоденний заробіток.).

При розрахунку оплати за час вимушеного прогулу позивача, суд враховує факт виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 1 562 652,00 грн., яку необхідно зарахувати у виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оцінка фактів судом.

Положеннями статтті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Як вбачається з матеріалів справи, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року №133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, який є уповноваженим органом управління.

У відповідності з ч. 1 ст. 73 ГК України Державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Власником ДП «Адміністрація морських портів України», в розумінні статті 73 ГК України є держава Україна, а Міністерство інфраструктури України, є представником власника (уповноваженим власником органом).

Ініціатором звільнення Позивача був В.о. Голови ДП «Адміністрація морських портів України».

Відповідно до пункту 7.2 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України»» управління підприємством здійснює Голова Підприємства. Голова підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або Статутом до компетенції наглядової ради та/або Уповноваженого органу управління.

Відповідно до пункту 5, ч. 1, ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Доповнення частини 1 статті 41 КЗпП пунктом 5 відбулось на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII.

Листом Міністерства соціальної політики України від 31.07.2014 року, №8475/0/14-14/06, зазначено, що істотні зміни, що вносились Законом України до низки законодавчих актів дозволили власникам звільняти посадових осіб своїх підприємств без конкретизації причини звільнення.

Голова ДП «Адміністрація морських портів України», в розумінні статей 63, 65 Господарського Кодексу України не є власником (володільцем корпоративних прав) підприємства, а відноситься до органів управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.07.2018 року у справі №724/140/16-ц, зазначено, що системний аналіз положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України дає підстави дійти висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. Припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

Таким чином, припинення трудового договору з посадовою особою на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України залежить від волі власника ( володільця корпоративних прав).

У своїх висновках суд виходить з системного тлумачення положень пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю, викладених Конституційним Судом у рішенні від 12.01.2010 № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів»).

Конституційний Суд у цій справі зазначив, що усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків (частина третя статті 99 Цивільного кодексу) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю.

Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов`язків міститься не в приписах Кодексу законів про працю, а у статті 99 Цивільного кодексу, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним. У зв`язку з цим "усунення" відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності.

Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надана можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що офіційному з`ясуванню у цій справі підлягають обставини, пов`язані з наявністю компетенції голови ДП «АМПУ» самостійно, без згоди власника (власника корпоративних прав- держави) ініціювати припинення повноважень та звільнення посадової особи підприємства за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, тобто, чи відбулось звільнення на підставі та у відповідності з законом; чи переслідувало таке звільнення легітимну мету, визначену законом.

Вбачається, що застосування положень пункту п.5 частини першої статті 41 КЗпП України законодавець пов`язував з певною легітимною метою, а саме, реалізацією володільця корпоративних прав (власника) оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10.09.2019, справа № 921/36/18 (12-293гс18) також визначила, що припинення повноважень керівника або іншого члена виконавчого органу не є порушенням його трудових прав, оскільки не обов`язково пов`язується з його звільненням. Припинення повноважень керівника або іншого члена виконавчого органу і його звільнення - це різні правові інститути.

Припинення повноважень керівника або іншого члена виконавчого органу спричиняє зупинення роботи такої посадової особи, викликане відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання роботи, оскільки без повноважень посадова особа не може здійснювати керівництво або функції члена виконавчого органу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України припинення повноважень посадової особи може бути підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу та виплати вихідної допомоги у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України), але замість розірвання трудового договору за згодою працівника його може бути переведено на іншу роботу (стаття 32 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обіймав посаду заступника Голови ДП «АМПУ» з економіки, відповідно до ч. 3 ст. 65 ГК України, Статуту ДП «АМПУ» є посадовою особою підприємства.

Позивач наділений посадовими повноваженнями Наглядовою радою підприємства.

Проте, зазначений орган посадові повноваження Позивача не припиняв.

Звільнення Заступника Голови ДП «Адміністрація морських портів України» не було ініційоване власником Державного підприємства та не залежало від його волі, при цьому Голова ДП «АМПУ», з урахуванням викладеного, не має виключної компетенції щодо призначення та звільнення заступників Голови ДП «АМПУ».

Статутом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» не передбачена можливість припинення повноважень працівників Підприємства та/або його філій, окрім повноважень Голови Підприємства (ч. 7 п. 8.24 Статуту).

Голова підприємства не має права припиняти повноваження будь-яких працівників підприємства та/або його філій. Частиною 7 п. 8.24 Статуту передбачено передбачена єдине право припинення повноважень - це право Наглядової ради підприємства припинити повноваження Голови підприємства.

У ході судового розгляду також з`ясовано, що нарікань на роботу Позивача не було, він належним чином виконував свої посадові обов`язки, пов`язані з забезпеченням досягнення державним підприємством економічного ефекту, до дисциплінарної відповідальності Позивач не притягався, тобто не вчиняв дій, які б вимагали від власника оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Представники відповідача та третіх осіб ці обставини не заперечували, легітимну мету звільнення Позивача не пояснювали.

Крім того, судом з`ясовано, що до видання оспорюваного наказу Позивач не був повідомлений про припинення з ним трудових відносин, також, йому не було запропоновано перехід на іншу роботу, відповідно до положень статті 32 КЗпП України.

У відповідності з ч.1 ст.9 Конституції діючі міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. До джерел трудового права відносяться ті з них, які мають норми трудового права.

Статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року ратифіковано Постановою ВР N 3933-XII від 04.02.94 визначено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Відповідно до пунктів 12, 13 Рекомендації №166 від 02.06.1982 року Генеральної конференції МОП щодо припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця № 166 роботодавець повинен письмово повідомити працівника про рішення припинити з ним трудові відносини.

Працівник, якого повідомили про припинення з ним

трудових відносин або трудові відносини з яким вже припинено, повинен мати право на отримання від роботодавця, на своє прохання, письмового викладу підстави (підстав) припинення трудових відносин.

Встановлено, що Позивач звертався з таким проханням до Відповідача та третьої особи, проте, відповідь не отримав. Зазначена обставина сторонами не оспорюється.

Конституція України, Кодекс законів про працю та міжнародні акти забороняють дискримінацію у сфері трудових відносин.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Сфера застосування контракту визначається законами України .

Статею 22 Кодексу кожному працюючому гарантовано, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів ( рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі 3-425/2018(6960/18).

Оскільки Відповідачем та третьою особою, без самостійних вимог на предмет спору не надано належних та допустимих доказів про припинення повноважень Позивача, як посадової особи виконавчого органу підприємства за рішенням власника( володільця корпоративних прав) у спосіб та з підстав, визначених законом, суд вирішує спір, керуючись принципом верховенства права, дотримання балансу між приватними та публічними інтересами сторін, як приватно-правовий.

Суд також враховує не змінені на час розгляду справи правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 146/885/17-ц (провадження № 14-436цс18), від 04.07.2018 у справі № 521/11503/15-ц (провадження № 14-238цс18), від 20.03.2019 у справі № 522/4619/16-ц (провадження № 14-634цс18) та не вбачає підстав для відступу від останніх.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так ЄСПЛ встановив, що звільнення з посади без встановлення достатніх підстав та причин перешкоджає праву на повагу до приватного життя (Ozp?nar проти Туреччини, §§ 43-48).

У справі "Олександр Волков проти України" Суд зазначив, що сторони погодилися, що має місце втручання у право заявника на повагу до приватного життя. Суд зазначає, що приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру". Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати та розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом». Судом встановлено, що звільнення з посади стало втручанням у право на повагу до приватного життя. Зрештою, ст. 8 Конвенція стосується захисту волі та репутації як частини права на повагу до приватного життя

Вирішуючи цю справу, з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що Позивач, внаслідок звільнення, зазнав неправомірного втручання у приватне життя у розумінні статті 8 Конвенції та потребує ефективного правового захисту.

Відповідно до приписів статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд вважає, що Позивачем обраний ефективний засіб порушеного права, а його поновлення за наслідком судового розгляду, буде відповідати принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Висновки за результатами розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем надані належні та достовірні докази на підтвердження власних вимог, в свою чергу, Відповідачем доказово не спростовано, що повноваження позивача були припинені та останній був звільнений законно.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Райвіс Вецкаганс, Міністерство інфраструктури України, про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати наказ в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 31.10.2019 року № 805-к «Про звільнення ОСОБА_2 » зі змінами внесеними наказом від 25.11.2019 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України з 25 листопада 2019 року.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.11.2019 року по 20.08.2020 року включно в сумі 679 409 (шістсот сімдесят дев`ять тисяч чотириста дев`ять) грн. 25 коп. сума зазначена без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України та стягнення середнього заробітку за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України на користь держави судовий збір в сумі 7634 (сім тисяч шістсот тридцять чотири) грн. 89 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення його вступної та резолютивної частин.

Суддя: