КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 372/850/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5912/2020Головуючий у суді першої інстанції - Потабенко Л.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

прокурора Буцмака А.Ю.,

представника відповідача

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання недійсними розпорядження, державних актів та витребування земельних ділянок із незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 30.11.2007 року № 1806 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 14-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області;

- визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані: ОСОБА_3 , серії ЯЕ №815667 щодо земельної ділянки площею 0,99 га з кадастровим номером :04:005:0003; ОСОБА_1 , серії ЯЖ № 693079 щодо земельної ділянки площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0024, серії ЯЖ № 693197 щодо земельної ділянки площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0025, серії ЯЗ № 345767 щодо земельної ділянки площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0022, серії ЯЗ № 345768 щодо земельної ділянки площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0021;

- витребувати на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння: ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,99 га з кадастровим номером :04:005:0003; ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0024, земельну ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0025, земельну ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0022, земельну ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0021;

- стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір;

- визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 30.11.2007 року № 1007 року № 1806 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 14-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області» затверджено проект землеустрою щодо відведення для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу 14-ом громадянам: ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0010; ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0011; ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0007; ОСОБА_7 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0012; ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0003; ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0006; ОСОБА_9 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0005; ОСОБА_10 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0004; ОСОБА_11 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0009 по 0,99 га кожному.

06.11.2008 року ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на підставі договорів купівлі-продажу №№ 5892, 5927, 5952, 5922, 5917, 5997, 5942, 5902 відчужили належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0010, :04:005:0011, :04:005:0007, :04:005:0012, :04:005:0006, :04:005:0005, :04:005:0004, :04:005:0009 на користь ОСОБА_1 .

В подальшому ОСОБА_1 об'єднаввищенаведені ділянки, а саме:

- земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0009 та :04:005:0010 в ділянку площею 1,98 га за кадастровим номером :04:005:0025, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 693079;

- земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0012 та :04:005:0011 в ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером 322318100:04:005:0025, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 693197;

- земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0006 та :04:005:0007 в ділянку площею 1,98 га (згідно відомостей Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку площею 1,9799 га) з кадастровим номером :04:005:0022, державний акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 345767;

- земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0005 та :04:005:0004 в ділянку площею 1,98 га (згідно відомостей Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку площею 1,9799 га) з кадастровим номером :04:005:0021, державний акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 345768.

Разом з тим, позивач вказував, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Обухівського району прокуратурою Київської області виявлене порушення вимог земельного законодавства під час передачі вищезазначених земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, оскільки земельні ділянки лісового фонду передані у власність громадян без згоди землекористувача, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, 142 Земельного кодексу України, з перевищенням передбачених законом повноважень та з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок, визначеному ст. 20 Земельного кодексу України та ст. 57 Лісового кодексу України.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.12.2019 року позов задоволено. Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 30.11.2007 року № 1806 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 14-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області» в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані: ОСОБА_3 , серії ЯЕ №815667 щодо земельної ділянки площею 0,99 га з кадастровим номером :04:005:0003; ОСОБА_1 , серії ЯЖ № 693079 щодо земельної ділянки площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0024, серії ЯЖ № 693197 щодо земельної ділянки площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0025, серії ЯЗ № 345767 щодо земельної ділянки площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0022, серії ЯЗ № 345768 щодо земельної ділянки площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0021. Витребувано на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння: ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,99 га з кадастровим номером :04:005:0003; ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0024, земельну ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0025, земельну ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0022, земельну ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером :04:005:0021. Стягнуто з Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь прокуратури Київської області судовий збір по 876 грн. 00 коп. з кожного (т. 1, а.с. 198-214).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, а також не навів обґрунтування поважності причин такого пропуску.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що витребування на користь держави із його володіння земельних ділянок є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, адже прокурором не доведено, що позитивні наслідки вилучення земельної ділянки для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання прав ОСОБА_1 , який законним шляхом добросовісно набув своє майно за відплатними правочинами (т. 1, а.с. 224-238).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.03.2020 року апеляційну скаргу залишено без руху (т. 1, а.с. 244-246).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30.03.2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т.2, а.с. 41-44).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.05.2020 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (т.2, а.с. 60, 61).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник прокуратури в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 30.11.2007 року № 1007 року № 1806 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 14-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Красненської сільської ради Обухівського району Київської області» затверджено проект землеустрою щодо відведення для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу 14-ом громадянам: ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0010; ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0011; ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0007; ОСОБА_7 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0012; ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0003; ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0006; ОСОБА_9 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0005; ОСОБА_10 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0004; ОСОБА_11 земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0009 по 0,99 га кожному.

06.11.2008 року ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на підставі договорів купівлі-продажу №№ 5892, 5927, 5952, 5922, 5917, 5997, 5942, 5902 відчужили належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0010, :04:005:0011, :04:005:0007, :04:005:0012, :04:005:0006, :04:005:0005, :04:005:0004, :04:005:0009 на користь ОСОБА_1 .

В подальшому ОСОБА_1 об'єднаввищенаведені ділянки, а саме:

- земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0009 та :04:005:0010 в ділянку площею 1,98 га за кадастровим номером :04:005:0025, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 693079;

- земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0012 та :04:005:0011 в ділянку площею 1,98 га з кадастровим номером 322318100:04:005:0025, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 693197;

- земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0006 та :04:005:0007 в ділянку площею 1,98 га (згідно відомостей Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку площею 1,9799 га) з кадастровим номером :04:005:0022, державний акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 345767;

- земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0005 та :04:005:0004 в ділянку площею 1,98 га (згідно відомостей Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку площею 1,9799 га) з кадастровим номером :04:005:0021, державний акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 345768.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Обухівського району прокуратурою Київської області виявлене порушення вимог земельного законодавства під час передачі вищезазначених земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, оскільки земельні ділянки лісового фонду передані у власність громадян без згоди землекористувача, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, 142 Земельного кодексу України, з перевищенням передбачених законом повноважень та з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок, визначеному ст. 20 Земельного кодексу України та ст. 57 Лісового кодексу України.

Так, за інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 16.10.2018 року № 02-02/810 земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0003, :04:005:0024, :04:005:0025, :04:005:0025, :04:005:0022 та :04:005:0021, розташовані на землях лісогосподарського призначення кварталу 81 Обухівського лісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років, а погодження на вилучення вказаних лісових ділянок підприємство не надавало.

Крім того, відповідно до інформації, наданої Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» від 16.10.2018 року № 491, земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0003, :04:005:0024, :04:005:0025, :04:005:0025, :04:005:0022 та :04:005:0021, надані у власність громадянам розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 30.11.2007 року № 1806, відносяться до лісів Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і накладаються на виділи 18 (відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року) та 23 (відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003, 2014 років) кварталу 81 вказаного лісництва.

У свою чергу, ст. 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно зі ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За змістом ст.ст. 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

При цьому, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держпісгоспом СРСР 11.42.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, виходячи з аналізу положень ст.ст. 5, 48 Лісового кодексу України та ст. 55 Земельного кодексу України, судом першої інстанції вірно встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :04:005:0003, :04:005:0024, :04:005:0025, :04:005:0025, :04:005:0022 та :04:005:0021 відносяться до земель державної власності лісогосподарського призначення, які перебували у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство».

Разом з тим, відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить.

Також, ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Як передбачено ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Отже, оскільки в силу вищенаведених положень законодавства, вилучення спірних земельних лісових ділянок площею 8,9098 га відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вилучення та надання у приватну власність земель державної власності лісогосподарського призначення не відноситься до компетенції Обухівської районної державної адміністрації.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Також, згідно ч. 4 ст. 20 ЗК України, зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої з лади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства погодження на зміну цільового призначення спірних земельних ділянок не надавало та відповідні рішення органів державної влади про зміну цільового призначення земель лісогосподарського значення для не лісогосподарських потреб не приймались.

Тобто, в порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України, Обухівською районною державною адміністрацією передано у власність громадянам землі лісогосподарського призначення загальною площею 13,86 га, розташовані на землях лісогосподарського призначення кварталу 81 Обухівського лісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років без зміни цільового призначення лісової ділянки, за відсутності погодження органу лісового господарства, що підтверджується листом ДП «Київське лісове господарство» від 16.10.2018 року 02-02/810.

Як передбачено ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У відповідності до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Також, положеннями ст. 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, оскільки розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 30.11.2007 року за № 1806 прийнято всупереч вимог ст. 19 Конституції України, ст. ст. 19, 20, 43, 44, 55, 56, 57, 84, 116, 122,149 Земельного кодексу України, ст. 5, 27, 31 Лісового кодексу України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання його недійсним у порядку передбаченому ст. ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України.

Також, колегія вважає цілком обґрунтованим та правильним висновок суду першої інстанції про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спірних земельних ділянок на користь держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», з огляду на наступне.

Як вже зазначалося вище, рішення про вилучення (припинення права) земельної ділянки за погодженням із землекористувачем має право приймати відповідний орган державної влади, який в силу вимог ст.ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, а згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Отже, оскільки право відповідачів на спірні земельні ділянки виникло на підставі незаконних державних актів на право власності на земельні ділянки, до них перейшло право власності на спірні земельні ділянки від держави протиправно поза волею власника.

У свою чергу, за змістом ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Наведене вище свідчить про можливість застосування віндикації для захисту порушених інтересів держави.

Положення ст. 152 Земельного кодексу України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Таким чином, здійснення Обухівською районною державною адміністрацією права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 року у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 року у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 року у справі № 916/2130/15.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції того, що витребування на користь держави із його володіння земельних ділянок є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавленні особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі 183/1617/16 вказала на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству.

Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема, у постановах від 07.11.19 року у справі № 488/5027/14, від 14.11.18 року у справі № 183/1617/16, від 29.05.19 року у справі № 367/2022/15 звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. За аналогічних обставин Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14 (п. 81), від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц (п. 71), від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (п. 96) вказувала, що заволодіння фізичними і юридичними особами обмежено оборотоздатними об`єктами (якими, зокрема, є землі лісового та водного фонду) всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим.

Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури Київської області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння фізичних осіб є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.У свою чергу, в даному випадку, законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення із земель державної власності не могла жодна юридична чи фізична особи, у тому числі й ОСОБА_3 та ОСОБА_12 .

Натомість, ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірних земельних ділянок, знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок під обґрунтований сумнів.

Крім того, витребування спірних земельних ділянок з володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_12 на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм ст. 153 Земельного кодексу України, ст. 388 Цивільного кодексу України у зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, а офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позов прокуратури Київської області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті Першого протоколу.

Щодо доводів про необхідність застосування у спірних правовідносинах наслідків пропуску строку позовної давності слід зазначити, що у ст. 256 Цивільногокодексу України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положення ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України визначають моментом початку перебігу позовної давності момент, коли особа безпосередньо довідалась про порушення права і необхідність вжиття у зв`язку з цим заходів реагування на виявлене порушення.

Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст.ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

При цьому, і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту:коли особа довідалась про порушення свого права та про особу, яка його порушила.Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК, що дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушенняможна було отримати раніше.

Вказана правова позиція у постановах як Верховного Суду України в від 17.02.2016 року усправі № 6-2407цс15, від 01.07.2015 урокусправі № 6-178гс15, так іу постановахВерховного Суду, зокрема від 15.05.2018року у справі № 911/3210/17, від 08.05.2018 року у справі №911/2534/17.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не прокурор.

У свою чергу, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ані Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ані ДП «Київське лісове господарство» взагалі не були учасниками спірних правовідносин щодо оформлення у приватну власність земель лісогосподарського призначення та подальшого їх відчуження на підставі цивільно-правових угод, в той час як доказів інформування Обухівською районною державною адміністрацією про прийняття оскаржуваних розпоряджень позивачів у справі відповідачами не надано.

Натомість, про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2018 роках за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, а саме: з відповіді ДП «Київське лісове господарство» на запит від 16.10.2018 року за № 02-02/810 та з відповіді Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання«Укрдержліспроект»від 16.10.2018 року за № 491.

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника відповідача та відповідача про застосування строків позовної давності.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне та правильне по суті рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання недійсними розпорядження, державних актів та витребування земельних ділянок із незаконного володіння - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 04 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська