КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/1895/19 головуючий у суді І інстанції: Коренюк А.М.
провадження №22-ц/824/6680/2020 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Іванової І.В., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обгрунтуванння позову зазначив, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 15.03.2017 року підписав Анкету-заяву б/н, відповідно до умов якої отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з «Умовами та правила надання банківських послуг», «Тарифами банку», складає договір про надання банківських послуг. Позивачем вимоги договору виконані в повному обсязі, однак відповідачем договірні зобов`язання не виконані, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 12.09.2019 р. становить 11 642,65 грн. та складається із заборгованості: за тілом кредиту - 5424,11 грн., простроченим тілом кредиту - 1177,50 грн., пеня за прострочене зобов`язання - 3060,44 грн., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 950,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна частина) - 530,60 грн.. Тому, у зв`язку з вищезазначеним позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованістьта судовий збір.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2020 року позовні вимоги у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 500,00 грн. та судові витрати у розмірі 1921,00 грн., а всього стягнути 2421,00грн..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням АТ КБ "ПриватБанк" подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом, і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а в іншій частині судове рішення залишити без змін. Вказує, що заборгованість за тілом кредиту не є сталою, адже на кожен конкретний проміжок часу розраховується в залежності від сум, які використані відповідачем та сум, внесених на погашення заборгованості. Зазначає, що розрахунок заборгованості та виписка по рахункам відповідача є належним і допустимим доказом по справі. Вважає, що в даному випадку не поновлювальна кредитна лінія і необхідно визначити суму фактично використаних позичальником коштів за кредитною карткою і яка відрізняється від розміру початкового кредитного ліміту, розмір цієї суми постійно змінюється від часткового погашення і наступного зняття кредитних коштів. Звертає увагу суду на те, що відповідач використав кредитних котів на загальну суму 7515,29 грн., а погасив 1430,10 грн., тому до стягнення підлягає різниця - 6085,19 грн..

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. А також зазначив, що що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 500,00 грн., суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що наявними підстави для стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 500,00 грн. - тіло кредиту, які він 15.03.2017 року фактично отримав на підставі заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК Українидоговори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. ст. 1048, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаного нормою закону підставою для бухгалтерського облік господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповіднодо п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 підписана анкета-заява від 15.03.2017 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. При цьому,підписана заява не містить даних, яку саме кредитну картку відповідачем отримано.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 12.09.2019 р. становить 11 642,65 грн. та складається із заборгованості: за тілом кредиту - 5424,11 грн., простроченим тілом кредиту - 1177,50 грн., пеня за прострочене зобов`язання - 3060,44 грн., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 950,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна частина) - 530,60 грн..

Встановлено, що до суду першої інстанції позивач доказів (фінансових документів) щодо розміру отриманих відповідачем коштів не надав.

Додану до апеляційної скарги виписку по рахунку в якій значиться отримання коштів у розмірі 7515,29 грн., суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки позивачем не доведено, які перешкоди були у останнього для надання таких доказів до суду першої інстанції, та не зазначено поважних причин не надання таких доказів до суду першої інстанції.

Письмові докази подані позивачем разом із апеляційною скаргою (довідка про отримання картки), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки заявником в апеляційні скарзі, не наведено обґрунтування причин неподання нових доказів до суду першої інстанції у відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Судом встановлено, що в розрахунках заборгованості та в Анкеті-заяві, які додані відповідачем до позовної заяви відсутні відомості про те, що відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн..

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення тіла кредиту у розмірі 500,00грн., оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про отримання відповідачем коштів у розмірі 500,00грн..

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту, пені та штрафів, оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача небулопорушено відповідачем.

Тобто при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. 1048, 1054 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, у зв`язку із не доведеністю позивачем вимог на які посилається у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість за тілом кредиту не є сталою, адже на кожен конкретний проміжок часу розраховується в залежності від сум, які використані відповідачем та сум, внесених на погашення заборгованості, а також, щорозрахунок заборгованості та виписка по рахункам відповідача є належним і допустимим доказом по справі, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано до суду першої інстанції виписки по рахунку, яка б підтверджувала отримання відповідачем коштів, отже позивачем не доведено розмір заборгованості, а наданий до апеляційної скарги доказ (виписка по рахунку), судом апеляційної інстанції не прийнято.

Доводи апеляційної скарги про те, щов даному випадку не поновлювальна кредитна лінія і необхідно визначити суму фактично використаних позичальником коштів за кредитною карткою і яка відрізняється від розміру початкового кредитного ліміту, розмір цієї суми постійно змінюється від часткового погашення і наступного зняття кредитних коштів, а також, що відповідач використав кредитних котів на загальну суму 7515,29 грн., а погасив 1430,10 грн., тому до стягнення підлягає різниця - 6085,19 грн., суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в суді першої інстанції не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині стягнення 500,00 грн. тіла кредиту не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, та порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відповідно до ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнитичастково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2020 року скасувати в частині стягнення 500,00 гривень тіла кредиту та ухвалити в цій частині нове судове рішенняпро відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «06» жовтня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова
О.І. Сліпченко