ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м.Херсон

Номер справи: 664/194/16-ц

Номер провадження: 22-ц/819/1277/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач)Ігнатенко П.Я.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Полікарпової О.М.,
за участю секретаряГеленка А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвоката Беспрозванного Дмитра Олександровича, який діє від імені ОСОБА_3 , на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області у складі судді Бойка В.П. від 07 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_9 звернувся в інтересах ОСОБА_4 до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 508 від 02.09.2015 року. У вказаному будинку зареєстровані та проживають відповідачі: рідна сестра позивачки - ОСОБА_1 зі своїми дітьми - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У позові зазначено, що між сторонами протягом тривалого часу наявний спір щодо даного житлового будинку. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 рідні сестри, після смерті у 2009 році їх матері, відповідачка дізнавшись, що спірне майно згідно заповіту перейшло у власність позивача, перешкоджала позивачці користуватись будинком.

Відповідачі впродовж останніх шести років проживають у зазначеному будинку, а позивачка мешкає у гуртожитку із чоловіком-інвалідом. При цьому, позивачка та її представник за довіреністю звертались до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування із заявами про перешкоди у користуванні майном з боку відповідачів.

На підставі викладеного, звертаючись за захистом свого порушеного права, позивач просить: виселити відповідачів з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення; стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 07 липня 2020 року позов задоволено в повному обсязі. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку у АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід ОСОБА_4 судовий збір в сумі 551,20 гривень.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвокат Беспрозванний Дмитро Олександрович, який діє від імені ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 та адвокат Беспрозванний Д.О., який діє в інтересах скаржників, підтримали апеляційні скарги просять їх задовольнити та пояснили, що жодних конфліктів і проблем із позивачкою у відповідачів не виникало, причиною виникнення даної справи є намагання представника позивача - ОСОБА_9 виселити позивачів з будинку, щоб ним самостійно володіти.

ОСОБА_1 пояснила, що вона у 1982 році і в 90-ті роки члени її сім`ї вселились в будинок на законних підставах та постійно проживають в ньому як члени сім`ї власника, іншого житла не мають. ОСОБА_1 будучи власником спірного будинку, 11.12.1995 року подарувала його матері, яка у 2009 році померла, будинок за заповітом успадкувала позивачка - ОСОБА_4 . ОСОБА_1 зверталась із позовом до суду, намагаючись оспорити право власності ОСОБА_4 і в цей період, допоки спір не був вирішений, відповідачі по справі не допускали в будинок ОСОБА_9 , який провокує спори, погрожує відповідачам виселенням, користуючись алкогольною залежністю позивачки. Позивачка жодних претензій з приводу будинку відповідачам не заявляла та виселення членів сім`ї незаконне. Скаржники просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, вважають, що в матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави виселення, на які посилається ОСОБА_9 від імені позивачки. Доказів систематичності неправомірних дій відповідачів із якими погодився суд першої інстанції по ст. 116 ЖК УРСР, - немає та і у відповідях поліції зазначено, що протиправних дій з боку відповідачів не встановлено. Окрім того, звертають увагу суду на те, що якби позивачка бажала проживати у будинку, то подала б позов про усунення перешкод шляхом вселення, однак позов подано про виселення відповідачів, які проживають у будинку на законних підставах багато років.

Адвокат ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_4 , заперечував проти задоволення апеляційних скарг та пояснив, що відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні будинком, неодноразово вчиняли скандали та завдавали тілесні ушкодження ОСОБА_6 - матері позивачки та відповідачки ОСОБА_1 . Представник позивача вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів неправомірної поведінки відповідачів. Просить захистити права власника будинку.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.09.2015 року, виданого державним нотаріусом Цюрупинської державної нотаріальної контори Кіріченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 508, ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.09.2015 року (а.с. 5,6).

Відповідно до копії листа Виконавчого комітету Цюрупинської міської ради № 1303/2-14 від 09.09.2015 року у відповідь на звернення ОСОБА_9 щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком, останнього повідомлено про відсутність компетенції виконавчого комітету у вирішенні вказаного питання (а.с. 13).

Згідно листа Цюрупинського районного відділу Управління МВС України в Херсонській області від 07.10.2015 року на заяву ОСОБА_9 щодо вчинення ОСОБА_1 перешкод йому у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , в ході перевірки в діях ОСОБА_1 не встановлено ознак правопорушення та заявнику рекомендовано звернутись до суду в цивільному порядку (а.с. 14).

Відповідно до листа Цюрупинського районного відділу Управління МВС України в Херсонській області від 07.11.2015 року ОСОБА_4 зверталась до правоохоронних органів із заявою про її переслідування збоку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з вересня 2015 року, в ході перевірки встановлено відсутність складу адміністративного правопорушення чи кримінального злочину (а.с.15).

Згідно листа Цюрупинського районного відділу Управління МВС України в Херсонській області від 24.11.2015 року на заяву ОСОБА_9 щодо вчинення ОСОБА_2 стосовно нього перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , в ході перевірки в діях ОСОБА_2 не встановлено ознак правопорушення та заявнику рекомендовано звернутись до суду в цивільному порядку (а.с. 16).

Рішенням Херсонського міського суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 653/3569/18, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 23.12.2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , державного нотаріуса Цюрупинської державної нотаріальної контори Кіріченко Алли Василівни, приватного нотаріуса Цюрупинського районного нотаріального округу Херсонської області Левківського Ігоря Петровича, третя особа без самостійних вимог - Олешківська державна нотаріальна контора про визнання довіреності та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними, - відмовлено (а.с. 82-86, 117-123).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок якого відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019 року (справа № 569/4373/16-ц).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачка набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном.

При цьому, в будинку зареєстровані разом із позивачкою та проживають відповідачі, які вселились як члени сім`ї колишнього власника - ОСОБА_6 (мати позивачки та відповідачки ОСОБА_1 ), вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються матеріалами справи.

Також чинним рішення суду встановлено, що ОСОБА_1 подарувала за договором від 11.12.1995 року вказаний вище будинок своїй матері ОСОБА_6 , яка після смерті залишила будинок у спадок ОСОБА_4 (а.с. 82-86).

Окрім того, сторонами не оспорюється та вбачається з матеріалів справи, що станом на 2015 рік між сторонами існував не вирішений спір щодо законності прав позивачки на володіння та користування спірним будинком.

При цьому, ОСОБА_1 з 01.10.1982 року, ОСОБА_2 з 09.11.1994 року, ОСОБА_3 з 21.11.1997 року, зареєстровані та постійно проживають у зазначеному вище будинку, що підтверджується копіями паспортів відповідачів (а.с. 155-158).

В матеріалах справи наявне єдине звернення позивачки до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірним житловим будинком. Звернення позивачки до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій ОСОБА_2 взагалі в матеріалах справи відсутні. Суду надано одне звернення ОСОБА_9 стосовно перешкоджань йому, як представнику позивача, користуватись будинком. До матеріалів справи також додано одне звернення ОСОБА_9 до органів МВС України з приводу перешкоджань ОСОБА_1 йому особисто використовувати будинок, однак в жодному випадку правопорушення не встановлено. Наведені обставини не вказують на протиправність поведінки відповідачів та наявність систематичних з їх боку порушень правил співжиття, що вказувало б на неможливість проживання позивача та відповідачів в одному будинку.

Згідно ч. 1 ст .81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, систематичність вчинення відповідачами перешкод у користуванні майном (два і більше разів), що передбачено ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР та наявність заходів запобігання громадського впливу позивачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено. При цьому, звернення ОСОБА_9 до правоохоронних органів як власника, якому перешкоджають користуватись належним йому житлом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки предметом спору є право власності та пов`язані із цим права саме ОСОБА_4 , а не ОСОБА_9 .

Відомості щодо звернень до правоохоронних органів ОСОБА_6 - попереднього власника будинку щодо неправомірних дій ОСОБА_1 - не має юридичних наслідків та не стосується правовідносин між сторонами у справі.

Оцінюючи в сукупності докази, судова колегія дійшла висновку, що відповідачі вселились на законних підставах, зареєстровані та продовжують користуватись спірним житлом і не є такими, що втратили право користування цим житлом.

З метою досягнення розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою щодо захисту прав власника - рідної сестри відповідачки, з якою відповідачі зареєстровані та проживали разом до 2015 року - та інтересами відповідачів, щодо яких заявлено застосування негативних наслідків у вигляді виселення із займаного на законних підставах житла, вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла та баланс інтересів, суд оцінюючи застосування саме такого заходу, дійшов висновку про відсутність необхідності виселення відповідачів з підстав заявленого позову.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково задовольнив позов про виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає стягненню по 826,80 грн кожному в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору на стадії апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвоката Беспрозванного Дмитра Олександровича, який діє від імені ОСОБА_3 , - задовольнити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 07 липня 2020 року, - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 80 копійок кожному в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору на стадії апеляційного розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складення повного судового рішення 07 жовтня 2020 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова