Головуючий у І інстанції Савицький О.А.
Провадження №22-ц/824/7898/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відокремлений підрозділ Моторвагонне депо Фастів-1 Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Раритет», про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відокремлений підрозділ Моторвагонне депо Фастів-1 ДТГО «Південно-Західна залізниця», ПрАТ «Страхова компанія «Раритет», про відшкодування моральної шкоди та просив про його задоволення, посилаючись на те, що його син ОСОБА_2 , перебуваючи у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом Моторвагонне депо Фастів-1 ДТГО «Південно-Західна залізниця», загинув від нещасного випадку, який трапився на виробництві при виконанні ним своїх трудових обов`язків. Так, 10.07.2013 року о 20 год. 15 хв. ОСОБА_2 , який працював помічником машиніста електропоїзду, перебуваючи у тамбурі вагона № 51407 електропоїзду на залізничній станції «Ніжин», після висадки пасажирів, відкривши шафу № 2 з електрообладнанням для перевірки заряду акумуляторних батарей, був уражений електричним струмом високої напруги, що призвело до його смерті.

Позивач у позові посилався на те, що вказаний нещасний випадок з його сином стався виключно через несправність системи електрозахисту дверей вказаної шафи, що свідчить про невідповідність безпеки вказаного устаткування вимогам нормативних актів про охорону праці.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки, на свою користь на відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю сина, 500 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1 000 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ «Українська залізниця» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини АТ «Українська залізниця» у смертельному травмуванні ОСОБА_2 . Зокрема, стосовно працівників залізниці не порушувалось кримінальне провадження у зв`язку із смертельним травмуванням ОСОБА_2 , а також не встановлено невідповідність стану вагону №51407 електропоїзда ЕР-9М №555 вимогам правил охорони праці та безпеки життєдіяльності на момент смерті ОСОБА_2 . При цьому судом не враховано, що смертельне травмування ОСОБА_2 трапилось внаслідок порушення ним вимог інструкцій, що підтверджено актом проведення повторного (додаткового) розслідування спеціального нещасного випадку від 25.07.2014 року, що є підставою до зменшення розміру відшкодування згідно вимог ч. 2 ст. 1193 ЦК України. Крім того, апелянт посилається на те, що ОСОБА_2 ніколи не був працівником АТ «Українська залізниця», а перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом Моторвагонне депо Фастів-1 ДТГО «Південно-Західна залізниця», і в матеріалах справи відсутні докази того, що електропоїзд №51407 передано АТ «Українська залізниця» в зв`язку із припиненням ДТГО «Південно-Західна залізниця». Також у скарзі зазначено, що ДТГО «Південно-Західна залізниця» застрахувала свою цивільну відповідальність у ПрАТ «Страхова компанія «Раритет» згідно договору №13-2013/40 від 11.04.2013 року обов`язкового страхування від нещасних випадків на транспорті. Згідно п. 143 Додатку №1 до договору «Список застрахованих осіб моторвагонного депо Фастів-1 ДТГО «Південно-Західна залізниця» ОСОБА_2 є застрахованою особою за даним договором. Пунктом 2.1 договору визначено, що страховим випадком є загибель та смерть застрахованої особи, якщо вони сталися внаслідок нещасного випадку на транспорті. Таким чином, оскільки смерть ОСОБА_2 трапилася під час його перебування на робочому місці в транспорті (тамбурі вагону), саме страхова компанія має відшкодувати завдану шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від позивача ОСОБА_1 , останній проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Васильєв В.М. проти задоволення скарги АТ «Українська залізниця» заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник АТ «Укрзалізниця», належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, надіславши клопотання про відкладення розгляду справи з підстав зайнятості представника ОСОБА_3 в іншому процесі. Разом з тим, причина відкладення розгляду справи колегією суддів була визнана неповажною, зважаючи на той факт, що відповідач є юридичною особою та міг направити в судове засідання іншого представника. При цьому, колегією суддів враховано, що відкладення чи оголошення перерви в розгляді скарги здійснюється в межах визначеного законом строку для розгляду скарги, тому, зважаючи на вказівки, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України», щодо дотримання розумного строку для судового провадження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що син позивача ОСОБА_2 перебував на посаді помічника машиніста електропоїзду у Відокремленому підрозділі Моторвагонного депо Фастів-1 ДТГО «Південно-Західна залізниця».

10.07.2013 року о 20 год. 15 хв. ОСОБА_2 , який працював помічником машиніста електропоїзду, перебуваючи у тамбурі вагона № 51407 електропоїзду на залізничній станції «Ніжин», після висадки пасажирів, відкривши шафу № 2 з електрообладнанням для перевірки заряду акумуляторних батарей, був уражений електричним струмом високої напруги, що призвело до його смерті (том 1, а.с.13).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 287, виданого 11.07.2013 року Ніжинським міжрайонним відділенням Обласного бюро СМЕ МОЗ України, смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступила внаслідок впливу електричного струму (нещасний випадок внаслідок контакту з акумуляторною батареєю) (том 1, а.с.14).

Згідно з Актом проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 10.07.2013 року з помічником машиніста електропоїзда ОСОБА_2 , комісія прийшла до висновку про невизнання вказаного нещасного випадку таким, що пов`язаний з виробництвом, оскільки цей випадок є таким, що стався внаслідок використання електричної шафи № 2 з особистої потреби, щоб сховати, а потім дістати гаманець, і підпадає під дію п.п.2 п.16 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року № 1232. Акт за формою Н-1 не складається (том 1, а.с.15-22).

Також встановлено, що 24.07.2013 року лінійним відділом на ст. Ніжин УМВС України на Південно-Західній залізниці внесено відомості до ЄРДР за № 0000141 за фактом вчинення таємного викрадення майна ОСОБА_4 (гаманця), за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

За результатами досудового розслідування 23.02.2018 року слідчим винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.284 КК України, оскільки у діяннях відсутній склад кримінального правопорушення. Під час досудового розслідування будь-яких обставин вчинення кримінального правопорушення, предметом якого є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), чи іншої причетності до вказаного правопорушення помічника машиніста електропоїзду ОСОБА_2 встановлено не було (том 1, а.с.70-78).

Таким чином, проведеним досудовим розслідуванням та вказаною постановою фактично спростовані обставини, викладені у Акті проведення спеціального розслідування нещасного випадку, стосовно того, що нещасний випадок стався внаслідок використання ОСОБА_2 електричної шафи № 2 з особистої потреби для приховання гаманця.

З врахуванням вказаної постанови слідчого про закриття кримінального провадження 25.07.2014 року було складено Акт проведення повторного спеціального розслідування нещасного випадку, в якому комісія вирішила визнати нещасний випадок, що стався з помічником машиніста електропоїзда ОСОБА_2 таким, що пов`язаний з виробництвом. Нещасний випадок стався під час перебування потерпілого на робочому місці й підпадає під пп.2 п.15 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року № 1232. Стосовно ОСОБА_2 вирішено скласти акт за формою Н-1 (том 1, а.с.25-32).

Відповідно до ОСОБА_5 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, помічник машиніста електропоїзда ОСОБА_2 самовільно, без виробничих потреб відкрив спеціальним ключем шафу №2 вагону електропоїзду ЕР-9м №51407 в складі електропоїзду ЕР-9м №555 й був уражений електричним струмом 110В, так як при дії цього струму виникає раптова зупинка серця (том 1, а.с.33-35). В Акті також зазначено, що ОСОБА_2 порушив вимоги інструкцій та знаходився у зоні частин електрообладнання, що перебуває під напругою.

Разом з тим, зі змісту постанови старшого слідчого СВ Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 23.02.2018 року у кримінальному провадженні, внесеному 11.07.2013 року до ЄРДР за № 0000129 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 272 КК України, вбачається, що з врахуванням висновку експертів за результатами проведення судової електротехнічної експертизи № 1187/16/47/20233/16-47 від 19.12.2016 року, встановлено, що при справній системі електрозахисту під час відчинення дверей шафи № 2 ураження струмом високої напруги є неможливим, а тому на момент роботи помічника машиніста електропоїзду ОСОБА_2 електроустаткування у електрошафі № 2 вагону № 51407 електропоїзду № 6020 ЕР9М № 555 знаходилось у несправному стані.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За правилами, передбаченими ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Положеннями ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За умови, коли виробнича травма або професійне захворювання мали місце до 1 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), а смерть фізичної особи настала після зазначеної дати, при наявності причинного зв`язку з виробничою травмою, професійним захворюванням, до правовідносин про відшкодування моральної шкоди членам сім`ї померлого підлягають застосуванню положення ст. 1168 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.09.2015 року у справі № 6-576цс15 та від 09.09.2015 року у справі № 6-322цс15.

У спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім`ї працівника в результаті отриманого ним на виробництві професійного захворювання, а також про відшкодування моральної шкоди членам сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, відшкодування моральної шкоди членам сім`ї працівника в таких випадках здійснюється відповідно до положень ст. 1167 ЦК України. До таких висновків приходив й Верховний Суд України, у постановах від 24.10.2012 року у справі № 6-123цс12, від 13.11.2013 року у справі № 6-120цс13 та від 25.06.2014 року у справі № 6-66цс14.

Зважаючи на доведеність в судовому засіданні того факту, що ОСОБА_2 загинув внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався через несправність системи електрозахисту дверей шафи №2 електропоїзду, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення вимоги ОСОБА_1 , який є батьком загиблого ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, яка полягає у виникненні та наявності моральних страждань внаслідок загибелі рідного сина у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, зміні в організації життя, сімейного укладу та припиненні родинних відносин, та стягнення цієї моральної шкоди з АТ «Українська залізниця», як володільця джерела підвищеної небезпеки.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду в частині визначення розміру морального відшкодування, оскільки судом при його визначенні були враховані вимоги ст. 23 ЦК України, частина 3 якої передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, судом обґрунтовано враховано п.6.4 Методичних рекомендацій Листа Мінюсту від 13.05.2004 р. № 35-13/797 «Відшкодування моральної шкоди», відповідно до якого моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду про те, що сам факт смерті сина позивача при встановлених обставинах справи свідчить про завдання йому моральної шкоди, яка полягає у його душевних стражданнях, яких він зазнав, і його вимушених негативних життєвих змінах. При цьому, оцінити розмір таких душевних страждань та їх життєвих змін відносно позивача об`єктивно неможливо, так як таке поняття як «життя людини» не може бути оцінено будь-яким матеріальним виміром і є в будь-якому випадку вищим за нього. Тому, суд при вирішенні даної справи, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, з метою забезпечення належної сатисфакції у відносинах сторін та окрім самого факту завдання моральної шкоди позивачу, врахував також права та інтереси відповідача та задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн. моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини АТ «Українська залізниця» у смертельному травмуванні ОСОБА_2 колегією суддів відхиляються, оскільки ОСОБА_2 загинув внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини, як про це зазначено у ч. 2 ст. 1167 ЦК України.

Не спростовують обґрунтованості ухваленого судом рішення і доводи скарги про те, що смертельне травмування ОСОБА_2 трапилось внаслідок порушення ним вимог інструкцій, тобто внаслідок його грубої необережності, оскільки згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України груба необережність потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди, може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, і не являється підставою для відмови у стягненні відшкодування. При цьому судом першої інстанції вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, і стягнуто із заявленої ним суми морального відшкодування 500 000,00 грн. на його користь 100 000,00 грн. з урахуванням, в тому числі, поведінки потерпілого.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про те, що загиблий ОСОБА_2 не був працівником АТ «Українська залізниця», оскільки перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом Моторвагонне депо Фастів-1 ДТГО «Південно-Західна залізниця», оскільки правовою підставою стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди є положення ч. 2 ст. 1167 ЦК України, яка передбачає відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки у випадку смерті фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, і наявність чи відсутність трудових відносин не має жодного значення для вирішення даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ «Українська залізниця» - без задоволення.

В зв`язку із тим, що ціна позову у даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, рішення суду апеляційної інстанції згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановленихп.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: