ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6251/20 Справа № 175/2934/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк"

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2020 року ,-

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, який в травні 2019 року уточнив та просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 753 086 грн. 49 коп., а також судові витрати по справі у розмірі 3441 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 05 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Новомосковського відділення № 2991 ВАТ «Ощадбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк») та ОСОБА_1 був укладений Договір про іпотечний кредит № 28, згідно якого відповідачу було надано кредит у сумі 429 000 грн. зі сплатою 14% річних за користування кредитом зі строком повернення до 04 березня 2028 року. В порушення умов договору відповідач не повертає кредит в строки визначені договором, а також не сплачує відсотки за користування кредитом, таким чином, станом на 01.06.2013 року виникла заборгованість в розмірі 753086 грн. 49 коп., тому він вимушений звернутися до суду для стягнення вказаної вище суми заборгованості (том 1 а.с.2-6, том 2 а.с.46-47).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено ( том 2 а.с.172-176).

Не погодившись з рішенням суду, АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.211-215).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 05 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Новомосковського відділення № 2991 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про іпотечний кредит № 28, згідно якого банк надав відповідачу кредит у сумі 429000 грн. зі сплатою 14% річних за користування кредитом зі строком повернення до 04 березня 2028 року (том №1 а.с.11-17).

Згідно п. 1.2 Договору про іпотечний кредит від 05 березня 2008 року, кредит було надано на 240 місяців з терміном остаточного погашення Кредиту не пізніше 04 березня 2028 року на придбання будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, того ж дня 05 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Новомосковського відділення № 2991 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір (том №1 а.с.24-31), за умовами якого, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Договором про іпотечний кредит від 05 березня 2008 року, ОСОБА_1 передав в іпотеку банку іпотечне майно в порядку і на умовах визначених в цьому Договорі, а саме: будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , які належать іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу будинку з відстроченням платежу посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. 05 березня 2008 року за реєстраційним номером №420 та Договору купівлі-продажу будинку з відстроченням платежу посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. 05 березня 2008 року за реєстраційним номером №422.

Відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути наданий кредит у повному обсязі, зокрема: здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 1788 грн. та сплачувати нараховані проценти до останнього робочого числа місяця наступного за звітнім; точно в строки обумовлені Кредитним договором погашати кредит та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по Договору на першу вимогу банку сплачувати штрафні санкції; у разі порушення умов Кредитного договору та договору іпотеки на вимогу банку достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та/або штрафних санкцій в порядку передбаченому чинним законодавством України.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість і банк реалізував передбачене договором право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

12 лютого 2009 року приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Л.Г. видав виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №144 про звернення стягнення на предмет іпотеки: будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (том №2 а.с.135). За рахунок коштів від реалізації будинку та земельної ділянки пропонувалося задовольнити вимоги позивача в розмірі 446379,27 грн. за період з 01 вересня 2008 року по 02 лютого 2009 року та 5250 грн. з метою відшкодування кредиторові внесеної за вчинення виконавчого напису плати, та рекомендувалось виконавчий напис пред`явити до виконання до Відділу ДВС протягом року з дня його вчинення за місцем проживання боржник, роботи боржника, або за місцезнаходженням його майна.

Згідно листа Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №37802/3 від 09.07.2018 року (том №1 а.с.126) встановлено, що 05 жовтня 2009 року до ВДВС Новомосковського МРУЮ надійшов виконавчий напис виданий 12 лютого 2009 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кібець Л.Г. щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь філії-Новомосковське відділення №2991 ВАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит №28 від 05.03.2008 року у розмірі 446179,27 грн. та пені у розмірі 5250,00 грн. шляхом звернення стягнення на майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку площею 6033 кв.м., з яких 2500 кв.м. призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :04:001:0164), та 3533 кв.м. призначені для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :04:001:0165), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 09 жовтня 2009 року державним виконавцем на підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, копії яких було направлено сторонам. Після проведення виконавчих дій, 06 жовтня 2010 року даний виконавчий документ було повернуто на адресу стягувана в порядку вимог п. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (за заявою стягуюча). Згідно розпорядження від 18 лютого 2014 року «Про проведення знищення виконавчих проваджень, які передано до архіву відділу ДВС Новомосковського МРУЮ термін зберігання яких закінчився» зазначене виконавче провадження було знищено.

В своєму позові Банк вказав, що станом на 01 червня 2013 року розмір заборгованості позичальника по поверненню кредитних коштів за Договором про іпотечний кредит №28 від 05 березня 2008 року становить 753086 грн. 49 коп., а саме: строкова заборгованість по кредиту - 318144 грн., прострочена заборгованість по кредиту - 101916 грн., заборгованість по відсоткам - 259831 грн. 11 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків та за несвоєчасне повернення кредиту - 45287 грн. 98 коп., 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків - 17907 грн. 79 коп., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (ст. 625 ЦК України) - 7287 грн. 69 коп., втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів - 1537 грн. 20 коп., втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу - 1174 грн. 72 коп. Із позовом банк звернувся 14 червня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості по процентам за користування кредитом, суд 1 інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із даним вимогами, про застосування якої було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також суд 1 інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, пені, 3% річних та інфляції з підстав необґрунтованості їх нарахування, оскільки після вчинення 12 лютого 2009 року виконавчого напису банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права.

Тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво180 зазначено, що: «вчиненням виконавчого напису нотаріуса позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання. […] Встановивши, що кредитор скористався засобом позасудового захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, чим на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання на 27 липня 2012 року, а даний позов до позичальника та поручителя пред`явлено лише у квітні 2016 року, тобто зі спливом загальної позовної давності (3 роки), встановленої ст. 257 ЦК України та шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог».

Таким чином, вчиненням 12 лютого 2009 року виконавчого напису, яким стягнуто всю заборгованість за кредитом, банк скористався правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання, а із цим позовом банк звернувся 14 червня 2013 року, тобто після закінчення позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), №66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №161/15679/15-ц (провадження №61-765св18) міститься висновок по застосуванню ч. 1 ст. 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта». Аналогічна правова позиція узгоджується в постанові Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року №372/1720/14-ц (провадження 61-36902св18).

На підставі викладеного колегія судів погоджується із висновком суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості по процентам за користування кредитом, оскільки вони пред`явлені після спливу позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем по справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція узгоджується в постанові Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року №372/1720/14-ц (провадження 61-36902св18).

А тому суд 1 інстанції дійшов правильного висновку з яким погоджується апеляційний суд про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, пені, 3% річних та інфляції необхідно відмовити саме з підстав необґрунтованості їх нарахування, оскільки після вчинення 12 лютого 2009 року виконавчого напису банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом 1 інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки п. 7.8 договору про іпотечний кредит № 28 від 05.03.2008 року сторони погодили збільшення строків позовної давності, до встановлених чинним законодавством строків позовної давності, сторони погодили ще 3 роки, тобто загальний строк складає 6 років, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до вказаного пункту договору вбачаться, що сторони домовились про збільшення позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобов`язань, мови про 6 років в даному пункті не йдеться, а тому такі твердження зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростовання висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції не вірно визначено дату звернення із вказаним позовом до суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд 1 інстанції може виправити описку з власної ініціативи або за заявою учасників справи.

Крім того, колегія судді зазначає, що заява Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" про зупинення провадження по вказаній справі не підлягає задоволенню, оскільки апелянтом оскаржується рішення від 26 березня 2020 року, а з позовом про тлумачення змісту договору про іпотечний кредит № 28 від 05.03.2008 року звернулися 29 травня 2020 року, тобто вже після ухвалення оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: