Справа № 308/7363/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

за участі секретаря судових засідань Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Закарпатській області, Ужгородської місцевої прокуратури про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду, за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Ужгородської місцевої прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2019 року, ухвалене суддею Бедьо В.І., повний текст рішення складено 24.09.2019,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДКС України, ГУНП в Закарпатській області, Ужгородської місцевої прокуратури про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позов мотивував тим, що він перебував під слідством та судом 111 місяців, а саме: з 01 грудня 2009 року, коли йому було оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України до винесення ухвали Верховним Судом 12 березня 2019 року, при цьому на підставі судових рішень усіх інстанцій був виправданий та визнаний невинуватим.

Зазначає, що протягом усього строку перебування під слідством перебував під постійним страхом притягнення до відповідальності за діяння, які ним не вчинялися. Обраний щодо нього 5 грудня 2009 року запобіжний захід був скасований тільки 8 грудня 2017 року тобто через вісім років, що зруйнувало звичайні життєві зв`язки, обмежило його у правах. Арешти майна, примушування шляхом погроз і залякувань до укладення договорів про відчуження корпоративних прав, до передачі прав розпорядження правами управління юридичними особами призвело до морального пригнічення. Протиправні дії органу досудового розслідування позбавили його можливості реалізації ним своїх звичок та бажань. Почуття незахищеності від свавільних та незаконних дій органу досудового слідства, переживання та тривога, викликані можливим результатом розгляду кримінальної справи спричинили моральні розлади. Почуття тривоги підсилювалося думками про необхідність відновлення прав, втрачених внаслідок безпідставного та незаконного порушення кримінальної справи, в судовому порядку.

Стверджує, що вказані обставини мали безпосередній вплив на нього, вимагали від нього додаткових моральних зусиль для організації свого життя та завдали йому моральних страждань.

Посилаючись на наведені обставини, та положення ст. 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України шляхом списання з відповідного єдиного казначейського рахунку 463 203 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури та суду.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 463 203 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку на якому обліковуються кошти Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Посилається на те, що суд невірно визначив джерело відшкодування шкоди, оскільки Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями, є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Крім того, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, у правовідносини з ним не вступало, жодної шкоди позивачу не завдало. Відтак, резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Казначейства, а з Державного бюджету України.

Також вважає, що судом безпідставно завищено розмір морального відшкодування, а також, що для розрахунку відшкодування моральної шкоди слід було застосувати мінімальний розмір заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у розмірі 1 600,00 грн.

В апеляційній скарзі Ужгородська місцева прокуратури просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Вважає, що Ужгородська місцева прокуратура не наділена процесуальними повноваженнями виступати відповідачем у даному спорі, а суд, розглядаючи справу, не встановив належних відповідачів та обґрунтованість позову. Крім того, суд, розглядаючи справу, не дослідив всі обставини, що мають значення для справи, не вирішив клопотання позивача щодо витребування та дослідження матеріалів кримінальної справи.

Зазначає, що судом помилково визначено термін перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, оскільки такий такій закінчився 08.12.2017, тобто з моменту проголошення ухвали Апеляційного суду Закарпатської області та набрання нею законної сили, а не 12 березня 2019 року, коли було винесено ухвалу Верховним Судом. Отже, такий термін становить 96 місяців 3 дні.

На думку прокурора, суд мав застосувати положення ч.4 ст. 1176 ЦК України , оскільки ОСОБА_1 , будучи підозрюваним та обвинуваченим, як на досудовому слідстві так і при розгляді справи в суді змінював свої показання, в тому числі, визнавав свою вину, чим перешкоджав встановленню істини у справі, а тому права на відшкодування моральної шкоди не має.

У відзиві на апеляційну скаргу Ужгородської місцевої прокуратури позивач вказує на те, що справу судом першої інстанції було розглянуто з дотриманням норм процесуального права. Вважає, що апелянтом не обґрунтовано наявності процесуальної заборони для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, заперечень щодо розгляду справи в такому порядку Ужгородська місцева прокуратура суду не подавала.

Не погоджується з доводами апелянта про визначення загального строку перебування його під слідством та судом, оскільки, на його думку, формулювання «перебування під слідством чи судом» використане в Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» слід розуміти як існування провадження щодо особи в суді незалежно від інстанції.

Зазначає, що у суду не було підстав для застосування ч. 4 ст. 1176 ЦК України, на необхідності застосування якої наголошує апелянт, оскільки жодних доказів, які б свідчили про наявність у нього умислу за завідоме переслідування ним мети перешкодити з`ясуванню істини у матеріалах кримінальних справ немає. Натомість судами встановлено, що визнавальні покази на досудовому слідстві надавалися ним під впливом застосування до нього слідчим недозволених методів слідства. Також вважає безпідставним посилання апелянта на обставини, встановлені вироком Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2013 року, оскільки такий був скасований ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2013 року, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Також вважає безпідставними доводи апелянта про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, право на яку має в силу положень п.1 ч.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» внаслідок ухвалення виправдувального вироку щодо нього, і місцевим судом правильно визначено розмір, підстави і порядок її відшкодування.

У судовому засіданні представник Державної казначейської служби України Троцюк О.В. апеляційну скаргу підтримала.

Прокурор Закарпатської обласної прокуратури Роман М.С. апеляційну скаргу Ужгородської місцевої прокуратури підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у ній.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Радь І.І. апеляційні скарги не визнали, просили такі залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник ГУНП у Закарпатській області у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Ужгородської місцевої прокуратури не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що у листопаді 2009 року Слідчим управлінням ГУ МВС України в Закарпатській області на підставі заяви батька позивача ОСОБА_3 , 1942 року народження, було розпочато досудове розслідування у кримінальній справі № 9707109, порушеній за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

1 грудня 2009 року позивачу ОСОБА_3 оголошено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

5 грудня 2009 року слідчим у кримінальній справі винесена постанова про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2013 року ОСОБА_3 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано, запобіжний захід підписку про невиїзд ухвалено скасувати після набрання вироком законної сили.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2013 року виправдувальний вирок скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд, запобіжний захід підписку про невиїзд залишено без змін.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08.12.2017, ОСОБА_3 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано, запобіжний захід підписку про невиїзд скасовано. Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2019 року вказані рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_3 без задоволення.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Положеннями статті 4 зазначеного Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 4173 гривні (станом на момент вирішення справи).

У цій справі, обґрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та розмір такої шкоди, ОСОБА_3 зазначив, що з 01.12.2009 (моменту оголошення йому про підозру) по 12.03.2019 (винесення ухвали Верховним Судом) 111 місяців перебував під слідством та судом.

З огляду на це просив стягнути на свою користь 463 203,00 грн на підставі частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (як відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом).

Позов був обґрунтований тим, що незаконним порушенням кримінальної справи за ч.1, ч.3 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України, покарання за останньою з яких передбачено у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, розслідування і розгляд справи тривало близько десяти років, що створювало для ОСОБА_3 психологічний тиск у зв`язку з можливою загрозою такого покарання та обмеженнями у звичайному способі житті, які існували для нього, як обвинуваченого у кримінальному провадженні, завдало йому моральної шкоди. Безпідставність порушеного проти нього кримінального провадження, моральний тиск, обшуки та арешт майна, основною метою яких було примушення до відчуження всіх належних ОСОБА_3 корпоративних прав, встановлено і постановою Верховного Суду (справа №907/113/18) від 27 березня 2019 року.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено.

В оцінці застосування судами як розрахункової величини розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", у розмірі 4173 грн, апеляційний суд враховує, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600, 00 грн. Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року відсутні.

Таким чином, враховуючи положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 4173грн.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, доводи апелянта Державної казначейської служби щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у розмірі 1 600, 00 грн є безпідставними.

У постанові від 25 березня 2020 року (справа №641/8857/17) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Посилання Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16 є безпідставним, оскільки в тій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою.

Отже, доводи апелянтів про те, що вони не є належними відповідачами та не повинні нести обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи Ужгородської місцевої прокуратури про те, що суд помилково визначив дату закінчення строку перебування ОСОБА_3 під слідством та судом.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_3 під слідством і судом, суд першої інстанції правильно вважав, що його початком є 1 грудня 2009 року коли ОСОБА_3 було оголошено про підозру у вчинені злочинів, передбачених ч.1, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України. Проте, вважаючи, що, останнім днем перебування ОСОБА_3 під слідством і судом є 12 березня 2019 року день постановлення ухвали Верховним Судом, місцевим судом не враховано, що правильним останнім днем є день набрання законної сили ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08.12.2017, якою вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2016 стосовно ОСОБА_3 про визнання його невинуватим та виправданим залишено без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили судовим рішенням, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції. Суд першої інстанції наведеного не врахував, дійшов помилкового висновку, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції входить у період перебування особи під слідством та судом.

А тому ОСОБА_3 перебував під слідством і судом не 111 місяців (9 років і 3 місяці), а 8 років (з 01.12.2009 по 08.12.2017).

Зважаючи на те, що суд з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено, з урахуванням обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, перебування позивача протягом 8 років під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення визначеного місцевим судом розміру завданої ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 463 203 гривень.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 375 ЦПК України, слід залишити без змін, а апеляційні скарги відповідачів без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Ужгородської місцевої прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 8 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді