ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6071/20 Справа № 202/8376/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Металургійний завод Дніпросталь на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Металургійний завод Дніпросталь про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ Металургійний завод Дніпросталь про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказував, що наказом відповідача №131/1-П від 30 червня 2011 року він був прийнятий учнем підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавки і позапічної обробки сталі на ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» та 01 червня 2012 року його переведено, на підставі наказу №139-Р, підручним сталевара. 21 листопада 2014 року він був звільнений з роботи на підставі наказу №272-У у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, яка перешкоджає продовженню роботи, за п.2 ст.40 КЗпП України. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року залишено без змін, його поновлено на роботі з 22 листопада 2014 року та стягнуто на його користь середній заробіток за вимушений прогул у розмірі 34 621 грн.65 коп. та моральну шкоду у розмірі 2 436 грн. Наказом ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» №173-в від 22 липня 2015 року він був поновлений на роботі.

Вказував також на те, що 23 липня 2015 року він вийшов на роботу, втім до роботи відповідач його не допустив, а направив на обов`язковий попередній медичний огляд. Наказом №115-к від 04 квітня 2016 року його звільнено з роботи з 22 липня 2015 року за прогул. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2016 року наказ №115-к від 04 квітня 2016 року визнано незаконним, його поновлено на роботі з 23 липня 2015 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 04 травня 2016 року у розмірі 114 211 грн.65 коп. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» задоволено, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2016 року скасовано та у задоволенні його позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2016 року. Наказом №57-к від 07 лютого 2018 року його поновлено на роботі, а наказом №59-к від 20 лютого 2018 року його було звільнено за власним бажанням. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2016 року в частині поновлення його на роботі відповідачем не було виконано, оскільки наказ про поновлення на роботі був виданий тільки 07 лютого 2018 року.

Зазначав, що він звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 115 355 грн.88 коп., яка рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року задоволена частково та стягнуто на його користь з відповідача 101 541 грн.18 коп. 11 липня 2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду його апеляційну скаргу було задоволено, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська було скасовано та на його користь з відповідача було стягнуто 115 355 грн. 88 коп. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року було виконано 27 грудня 2018 року, а постанова Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2019 року виконана лише 25 листопада 2019 року.

Посилаючись на ст.ст.116,117 КЗпП України, позивач просив суд стягнути з ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11 липня 2019 року по 25 листопада 2019 року у розмірі 39 436 грн.80 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 38 615 грн.20 коп.

Стягнуто з ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 752 грн.26 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що: застосування судом ст.117 КзпП України є порушенням норм матеріального права, після ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення та у випадку подальшого невиконання такого рішення положення ст.116 та ст.117 КзпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється нормами трудового права; така позиція відповідача узгоджується з практикою ЄСПЛ, а саме пунктом 57 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі Меньшикова проти України.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року залишити без змін.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 червня 2011 року відповідно до наказу №131/1-П позивач ОСОБА_1 прийнятий учнем підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавки позапічної обробки сталі на ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» та 01 червня 2012 року переведений на підставі наказу №139-Р підручним сталевара, що підтверджується трудовою книжкою.

21 листопада 2014 року позивач був звільнений з роботи на підставі наказу №272-У у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню даної роботи відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.11).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 22 листопада 2014 року та на його користь був стягнутий середній заробіток за вимушений прогул у розмірі 34 621 грн.65 коп. та моральну шкоду у розмірі 2 436 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року апеляційна скарга ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» відхилена, а заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року залишено без змін.

На підставі наказу №173-в від 22 липня 2015 року позивач ОСОБА_1 поновлений на роботі.

Наказом №115-к від 04 квітня 2016 року позивача звільнено з роботи з 22 липня 2015 року за прогул.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2016 року наказ №115-к від 04 квітня 2016 року визнано незаконним, ОСОБА_1 поновлено на роботі з 23 липня 2015 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 04 травня 2016 року у розмірі 114 211 грн.65 коп. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі у ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на посаді підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавки та позапічної обробки та стягнення середнього заробітку за місяць у розмірі 6 168 грн. 29 коп.

Судом першої інстанції також встановлено, що в порушення ч.7 ст.235 КЗпП України, відповідач не здійснив належні дії щодо негайного виконання рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 у ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на посаді підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавки та позапічної обробки.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року апеляційна скарга ТзОВ «МЗ «Дніпросталь» була задоволена, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2016 року скасовано та у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2016 року. Стягнуто з ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 4 960 грн.80 коп.

На підставі наказу №57-к від 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 був поновлений на роботі та згідно наказу №59-к від 20 лютого 2018 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року cтягнуто з ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 липня 2016 року по 07 лютого 2018 року в розмірі 101 541 грн. 18 коп.

Згідно виписки по рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 27 грудня 2018 року здійснено перерахунок коштів у розмірі 81 740 грн.67 коп.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2019 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано позов задоволено. Стягнуто з ТзОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 липня 2016 року по 07 лютого 2018 року у розмірі -115 355 грн.88 коп. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно виписки по рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 25 листопада 2019 року здійснено перерахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 11 120 грн.87 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2019 року виконана відповідачем лише 25 листопада 2019 року, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток позивача за період затримки розрахунку у розмірі 38 615 грн.20 коп. (410, 80 грн. х 94) на підставі ст.117 КзПП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У справі, яка розглядається, фактичний розрахунок із ОСОБА_1 щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, є порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 117 КЗпП України, висновок місцевого суду про застосування до виниклих правовідносин норм ст.ст.116,117 КЗпП України є обґрунтованим.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо застосування до виниклих правовідносин пункту 57 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі Меньшикова проти України.

Так, за результатами розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи 810/451/17 в постанові від 13 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду згідно з яким, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Крім того, у вказаній постанові від 13 травня 2020 року зазначено, що як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Металургійний завод Дніпросталь залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 30 вересня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.