Справа № 219/5489/16-ц
Провадження № 2/219/6/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.09.2020 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Погрібної Н.М.

за участю секретаря Романченка І.О.

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача управління

виконавчої дирекції Фонду соціального

страхування України в Донецькій області Данченко І.А.,

представника відповідача ДП «Артемсіль» Сороки І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, Державного підприємства «Артемсіль», про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, Державного підприємства «Артемсіль», про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми.

В обґрунтування позовних вимог, після уточнення позовних вимог, що 10 травня 2010 року він отримав виробничу травму на ДП «Артемсіль» у м. Соледарі. Під час виконання роботи йому на ногу впав електродвигун масою 320 кг, від чого він отримав забиття правої стопи, закритий перелом 2-х щиколоточний правого гомілкостопного суглобу. За даним фактом було здійснено перевірку та складено акт форми Н-1. З приводу закритого перелому він лікувався в Соледарській міській лікарні, де йому постановили діагноз: забиті рани правої стопи, закритий перелом 2-х щиколоточний правого гомілкостопного суглобу . В лікарні він пройшов курс стаціонарного лікування з 10.12.2010 року по 29.12.2010 року , а потім лікувався на денному стаціонарі з 30.12.2010 року. Після лікування він звернувся до відповідача з приводу оплати йому лікарняного, але фонд направив його до лікаря травматолога для підтвердження діагнозу та який цей діагноз не підтвердив ,вказавши у своєму висновку ,що у нього загострився «артроз». Не погодившись із цим висновком він взяв направлення до Харківського інституту патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Сітенка АМН України, де підтвердили раніше зроблений діагноз. Але Фонд відмовився прийняти цю довідку та направив його знову на консультацію до іншого лікаря в м. Донецьк, де знову встановили, що у нього начебто є застарілі переломи, які виникли невідомо коли і фонд направив його на комп`ютерну томограму, де було встановлено, що у нього є переломи, але не має свіжих переломів. Позивач вказав, що він вважає, що фонд навмисне не хотів сплачувати йому кошти в період знаходження на лікарняному та усіма незаконними методами хотів звести все на те, що у нього нібито не було переломів, давив на ДП «Артемсіль» та на лікаря, ініціював повторне розслідування виробничої травми, в результаті якого було підтверджено факт виробничої травми, отриманої ним 10.12.2010 р. Факт травми був підтверджений за рішенням суду, за його зверненням до суду фонд добровільно сплатив йому по лікарняним листам та за рішенням суду він отримав направлення на МСЕК, де йому було встановлено втрату працездатності на 15%. За таких обставин позивач вказує, що фонд своєю бездіяльністю заподіяв йому моральну шкоду протягом 5-ти років, яка полягає у тому, що у зв`язку із травмою у нього виникли не лише проблеми із здоров`ям, але і з особистим життям. Йому треба було докладати додаткових зусиль, щоб довести очевидне, що у нього була виробнича травма, бо фонд зловживав правом, під різними приводами затягував процес виплати йому необхідних для лікування хворої ноги та супутніх захворювань коштів і це затягнулося більше ніж на 5 років. Це спричиняло йому душевні страждання, які продовжуються до цього часу, які він оцінює в 25000 гривень та просить стягнути з кожного з відповідачів по 25000 гривень на його користь на відшкодування моральної шкоди.

Представник позивача ОСОБА_3 , який діє на підставах та повноваженнях, перевірених судом, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача Державного підприємства «Артемсіль» - Сорока І.В., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, яка випливає з трудового спору, вважає за необхідне застосувати строки позовної ї давності встановлені статтею 233 КЗпП України, а саме тримісячний строк. Вказана позиція підтверджується висновками Пленуму Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де зауважив, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк. Початок перебігу строку позовної давності визначається днем встановлення позивачу за висновком МСЕК стійкої втрати працездатності -16.03.2016 року, коли позивач дізнався про порушення свого права. З урахуванням цього, строк позовної давності сплинув 16.06.2016 року. Дана позиція підтверджується судовою практикою, а тому в задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - Данченко І.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, яка випливає з трудового спору, вважає вини Фонду не має. Крім того вказує на те, що позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, зокрема відповідними висновками медичних установ, те, що внаслідок стійкої втрати професійної працездатності йому було завдано моральну шкоду та її розмір. Зауважила, що відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції від 01 січня 2015 року, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоров`я, покладений на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку, тому, оскільки ці норми є пріоритетними з урахуванням дії законів у часі, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, додатково представлені сторонами документи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Артемсіль».

Під час роботи на підприємстві відповідача з позивачем 10.12.2010 року стався нещасний випадок, що підтверджується копією акту про нещасний випадок на виробництві від 22.11.2011 року, що стався на ДП «Артмесіль» з ОСОБА_2 , відповідно до якого комісія прийшла до висновків, що причини нещасного випадку організаційні, що виразилися в: забиття правої стопи, закритий перелом 2-х щиколоточний правого гомілкостопного суставу.

Згідно висновку експерта № 283 від 24.09.2012 року, вбачається, що згідно наданої медичної (історія хвороби, амбулаторна картка, консультативний висновок №760811)та судово-медичної (комісійний висновок №161) документації, комісія експертів прийшла до висновку, що внаслідок травми 10.12.2010 ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закрито внутрішньо суглобового численного перелому дистального епіметафіза вели гомілкової кістки (внутрішня і задня лодожки без зміщення латеральний відділ зі зміщенням до 4 мм) забійної рани тильної поверхні правої ступні. Характер, локалізація переломів дає можливість вказати, що механік виникнення вказаних ушкоджень відповідає обставинам та механізму спричинення, на які вказано у акті №4 від 26.04.2011 року Форма Н-1).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07.07.2014 року, зобов`язано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Артемівську Донецької області видати ОСОБА_2 направлення до Міністерства охорони здоров`я України для вирішення питання щодо проведення огляду МСЕК з метою визначення ступеня втрати працездатності внаслідок отриманої ним виробничої травми згідно акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що стався 10.12.2010 року.

Згідно копії виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 16.03.2016 року, за результатами первинного огляду ОСОБА_2 встановлено п`ять відсотків непрацездатності з 16.03.2016 року.

Згідно протоколу засідання комісії з питань вирішення спорів при відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України у м. Артемівську Донецької області від 25.10.2016року, розмір одноразової допомоги ОСОБА_2 зменшено до 5 %.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди…

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15 травня 1996 року охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах:

- пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці;

- підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці;

- соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо.

Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці.

Суд вважає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 ч. 1 ст. 83 ЦК України 1960 року не застосовуються.

З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України.

Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством.

Вказана стаття містить у собі перелік юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові.

Першим таким юридичним фактом є порушення власником законних прав працівника. "Законних" - це не слід розуміти так, що маються на увазі лише права, передбачені законами. Будь-яке суб`єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність, потрібно визнати законним.

До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Однак у цій статті немає і протилежного положення (про те, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від вини). З урахуванням частини другої ст. 237-1 КЗпП ("порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством") слід зробити висновок про те, що питання про вину повинне вирішуватися спеціальними актами законодавства, які можуть визнати вину обов`язковим чи необов`язковим елементом юридичного складу-підстави правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Поки що це питання спеціально не вирішено, слід дійти висновку про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року ЖЮ-рп/2008 також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілими на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 08 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 р. № 11 та від 25 травня 1998 р. № 15, від 24.10.2003р. № 9), вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП).

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування нещасного випадку на виробництві, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом отримання позивачем втрати працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач.

Суд вважає, що отримавши травму на виробництві, позивач зазнав фізичну біль, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей, ступень вини самого позивача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновками МСЕК позивачу первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15%, а в подальшому було зменшено до 10%, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача до Державного підприємства «Артемсіль», щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з Державного підприємства «Артемсіль» - 15 000 грн.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (із наступними змінами), та на який посилається позивач, викладений в новій редакції: з назвою Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до частини 7 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сімї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Відповідно до частини 8 цієї ж статті Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав законної сили з 01 січня 2015 року.

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань 07.06.2016 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом, тому права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів відділення фонду соціального страхування позивач не має.

Посилання позивача на той факт, що управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області досить тривалий час надав йому направлення до МСЕК, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивача, суд не може прийняти до уваги, оскільки Фонд виконував свої обов`язки, передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині перевірки всіх необхідних даних для видачі відповідного направлення.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 3, 43, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 15, 16, 23, Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про охорону праці», постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, Державного підприємства «Артемсіль», про стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Артемсіль» на користь ОСОБА_2 у розмірі 15 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.М. Погрібна

14.09.2020