Справа № 346/2160/20
Провадження № 22-ц/4808/1070/20
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Беркещук Б.Б. 29 липня 2020 року в м. Коломия у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного Договору б/н від 22.09.2017 року ОСОБА_1 відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 500,00 грн.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим станом на 28.04.2020 року його заборгованість становить 15289,24 грн. і складається з 9366,38 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 687,27 грн. заборгованості за простроченими відсотками, 4031,34 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 0,00 грн. - пені, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 704,25 грн. штрафу (процентна складова). В добровільному порядку відповідач не бажає погасити вказану суму заборгованості, у зв`язку з чим просили позов задовольнити.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 29 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 22.09.2017 року, а саме заборгованість за простроченим тілом кредиту, що виникла станом на 28.04.2020 року в сумі 9366,38 грн., а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення прострочених відсотків, відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пені та штрафів, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає його таким, що прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Так, відмовляючи в задоволенні позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що надані банком витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів не можуть бути складовою частиною Кредитного договору б/н від 22.09.2017 року, оскільки не містять підпису відповідача, відтак банком не погоджено умови кредитування з відповідачем. Проте згідно Анкети-заяви від 22.09.2017 року відповідач висловив згоду на оформлення договору та особистим підписом засвідчив, що ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку та зобов`язався виконувати їх. Суд першої інстанції не взяв до уваги і усталену судову практику в аналогічних справах, а саме постанови Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі №923/760/18 та від 23.12.2019 року по справі №375/250/18, в яких зазначено, що відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах, Умовах і правилах банківських послуг не свідчить про неукладеність договору.

Крім того суду надано конкретну редакцію Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач, і пунктами 2.1.1.12.2; 2.1.1.7.6. якої встановлено умови щодо сплати процентів та неустойки, тому висновок суду щодо непогодження банком умов кредитування щодо сплати відсотків, пені та штрафів є помилковим. Щодо стягнення процентів, нарахованих згідно ст. 625 ЦК України зазначає, що в редакції Умов та правил надання банківських послуг, що почала діяти з 01.03.2019 року пунктом 2.1.1.2.12. зазначено, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, він зобов`язаний сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4%. Зважаючи на те, що відповідач після 01.03.2019 року здійснював операції по кредитній картці, у тому числі щодо погашення заборгованості, він погодився зі зміненими умовами договору та прийняв їх до виконання.

Зазначає, що Виписка про рух коштів клієнта, яка є первинним документом, підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів банку та користування ними, у зв`язку з чим у нього виник обов`язок щодо повернення суми отриманих кредитних коштів та сплати процентів за користування ними.

Вважає, що у суду були відсутні підстави для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17-ц, оскільки відповідач не заперечував проти задоволення позову і не спростував жодними належними та допустимими доказами факту укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами.

У зв`язку з наведеним просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду від 29 липня 2020 року в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення прострочених відсотків, відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пені та штрафів, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.09.2017 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 13).

На обґрунтування позову банком надано також Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 14, 15-62).

Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 22.09.2017 року по ній було встановлено кредитний ліміт у розмірі 300,00 грн., того ж дня його було збільшено до 500,00 грн., з 30.08.2018 року кредитний ліміт становив 0,00 грн.(а.с. 11).

Відповідно до Довідки АТ КБ «ПриватБанк» строк дії картки, виданої ОСОБА_1 , - до 08/21 (а.с. 12).

З Виписки за Договором вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснював платежі, а також поповнював карту (а.с. 10).

Згідно Розрахунку заборгованості за Договором б/н від 22.09.2017 року у ОСОБА_1 станом 28.04.2020 року наявна заборгованість у розмірі 15289,24 грн., яка складається з 9366,38 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 687,27 грн. заборгованості за простроченими відсотками, 4031,34 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 0,00 грн. - пені, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 704,25 грн. штрафу (процентна складова) (а.с. 9).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення прострочених відсотків, відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема і щодо стягнення прострочених відсотків, пені та штрафів, до позовної заяви долучено Витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів банку з посиланням на те, що пунктами 2.1.1.12.2; 2.1.1.7.6. Умов і правил надання банківських послуг встановлено умови щодо сплати процентів та неустойки (а.с. 14, 15-62).

Разом з тим, ні Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ні Витяг з Тарифів банку не містить підпису відповідача (а.с. 14, 15-62).

Також матеріали справи не містять підтверджень того, що саме дані Витяг з Умов і правил і Витяг з Тарифів розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 22.09.2017 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані або прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

Що стосується заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит у відповідності до ст. 625 ЦК України, то слід зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, термін дії картки, виданої ОСОБА_1 , - до 08/21 року (а.с. 12).

Верховний Суд України у постанові від 22.10.2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.

Отже, відповідно до умов Договору, укладеного між сторонами, кінцевий термін виконання кредитного - до серпня 2021 року (включно).

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось із позовом 01.06.2020 року, тобто про дострокове повернення всієї суми кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України і просило стягнути заборгованість по відсотках нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 4031,34 грн., хоча право вимагати сплати таких у нього виникло тільки з 01.06.2020 року.

Посилання апелянта на пункт 2.1.1.2.12. редакції Умов та правил надання банківських послуг, що почала діяти з 01.03.2019 року, в якому зазначено, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, він зобов`язаний сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% судом не беруться до уваги, оскільки дані Умови і правила не є складовою частиною Кредитного договору б/н від 22.09.2017 року.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права по суті спору та правомірно відмовив в задоволенні даних позовних вимог банку.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду не спростовують та не дають підстави для зміни чи скасування судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.