Справа № 486/1501/20
Провадження № 2-о/486/49/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді - Волкової О.І.

при секретарі - Тодоренко М.М.

за участю: заявниця - ОСОБА_1

заінтересованої особи - ОСОБА_1

представника зацікавленої особи - Сорочана В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересованої особи: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 вчиняє психологічне та фізичне насильство. З даного приводу вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів (поліції), однак це не дало бажаного результату і протиправна поведінка заінтересованої особи не припиняється ( а.с. 1-2).

Заявниця уточнила заяву про видачу обмежувального припису від 02.09.2020 року, просила вжити до ОСОБА_1 обмежувальний припис, а саме:

- заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 строком на шість місяців;

- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , в тому числі за допомогою цифрових пристроїв та акаунтів у соціальних мережах, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на шість місяців;

- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 строком на шість місяців.

В судовому засіданні заявниця підтримала заяву, яку згодом уточнила та просила її задовольнити.

Зацікалена особа ОСОБА_1 заперечував проти задоволення заяви та був про видачу обмежувального припису. Пояснив, що він не має іншого житла, фізичного насилля відносно заявниці не застосовував, а сварки між ними відбуваються на ґрунті того, що вони розлучилися. Заперечував факт переслідування заявниці, а спілкування з нею пов`язує з тим що вони мають неповнолітнього сина, що змушує його турбувати заявницю з приводу виховання сина. Запевнив суд, що надалі припинить спілкування з заявницею зовсім.

Представник зацікавленої особи категорично заперечував проти задоволення заяви та про видачу обмежувального припису, так як вважає його надуманим, який не ґрунтується на законі та не переслідує легітимну мету. Задоволення заяви може призвести до фундаментальних порушень прав людини. Просив суд відмовити в його задоволенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 02 червня 2020 року, від шлюбу у них народилися діти: син - ОСОБА_2 1999 року народження, та син ОСОБА_3 2014 року народження.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить по 1/3 частки сторонам та їхньому неповнолітньому сину ОСОБА_4 .

Стосунки між колишнім подружжям ускладнилися після розірвання шлюбу та почали виникати сварки, після чого заявниця викликала або відвідувала поліцію.

Працівниками поліції складено три протоколи про адміністративні правопорушення за ст.173 2 КУпАП та винесено термінові заборонні приписи стосовно кривдника :

- серія А.А. № 063294 від 10.07.2020 року на 5 діб;

- серія А.А. № 063299 від 19.09.2020року на 10 діб.

В судовому засіданні встановлено, що термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_1 серія А.А. № 063294 від 10.07.2020 року на 5 діб кривднику не вручався та він його не отримував, що підтверджується їх наявністю у матеріалах справи, який долучила заявниця до матеріалів справи ( а.с. 4, 7 ).

Судом встановлено, що відсутній зв`язок, координації та взаємодії між Южноукраїнським ВП Первомайським ВП ГУНП в Миколаївській області та Управлінням молоді, спорту та культури Южноукраїнської міської ради Миколаївської області.

Побутові сварки між колишнім подружжям не можуть викликати стресову ситуацією та наявністю страхів заявниці, які ґрунтуються на її припущеннях щодо агресивності кривдника в майбутньому, що не може розцінюватися судом, як насильство в сім`ї.

Надані заявницею відповіді з поліції, висновки в якості доказів не підтверджують сам факт вчинення протиправних насильницьких дій ОСОБА_1 (а.с. 8-11), які за різними вихідними, але стосуються одного факту.

В судовому засіданні не встановлено на підставі оцінених факторів небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства, які визначалися судом за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

Судом з`ясовано обставини конфлікту та виявлено чинники і умови, які створюють сварки між колишнім подружжям, які продовжують після розірвання шлюбу проживати в одній квартирі та виховувати неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Заявниця звертаючись до суду про видачу обмежувального припису намагається заборонити користуватися квартирою протягом 6 місяців колишньому чоловікові.

Приймаючи рішення про видачу обмежувального припису суд не вирішує питання про кваліфікацію дій кривдника у відповідних адміністративних матеріалах, а забезпечує першочергову безпеку осіб, з огляду на наявні ризики, які в ході розгляду заяви ОСОБА_1 не виявлено та доказами не підтверджено.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявницею в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Закон № 2229-VIII визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Керуючись ст.ст. 13,81, 263-265, 294, 350-1-350-8 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у видачу обмежувального припису стосовно зацікавленої особи ОСОБА_1 .

Копію рішення направити сторонам по справі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О.І. Волкова