печерський районний суд міста києва
Справа № 757/8221/19-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участі:

представника позивача та третьої особи ОСОБА_1 - Бойко Г. Є.,

представника третьої особи ОСОБА_2 - Грекова Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Державне підприємство «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ», ОСОБА_2 про визнання правовідношення за кредитним договором та договором іпотеки повністю припиненими,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

У лютому 2019 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати правовідношення між ПАТ «Банк «Камбіо» та нею - ФОП ОСОБА_3 за кредитним договором № 022/1-213/840 від 04 жовтня 2013 року та за договором іпотеки від 04 жовтня 2013 року повністю припиненими.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що заставодавець ОСОБА_1 виконала обов`язок позичальника ОСОБА_3 - повністю погасила заборгованість останньої перед банком, і відбулася заміна кредитора у зобов`язанні. 02 вересня 2014 року за актом прийому-передачі банк передав ОСОБА_1 всі оригінали документів - кредитний договір та договір іпотеки і з 19 серпня 2014 року, як стверджує сторона позивача, правовідносини є припиненими між сторонами за вказаними правочинами. Також вказано, що у відповідача відсутні повноваження на визнання правочинів нікчемними, вважає безпідставними і необґрунтованими висновки відповідача, що правочини є нікчемними на підставі частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не надано доказів того, що правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідач позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог.

Треті особи у справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб і ОСОБА_2 заперечували проти задоволення позову.

Від третьої особи ДП «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ» заяви по суті позову не надходили.

ІІ. Процесуальні дії.

19 лютого 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 21 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 28 лютого 2019 року стороною позивача подано квитанцію про сплату судового збору /т. І а. с. 76-77/.

Ухвалою судді від 04 березня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та третіх осіб /т. І а. с. 80-81/.

Одночасно із позовною заявою позивач подала до суду і заяву про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 04 березня 2019 року задоволена /т. І а. с. 83-86/.

07 березня 2019 року представником позивача повторно подано через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян аналогічну заяву про забезпечення позову, у задоволенні якої відмовлено ухвалою суду від 12 березня 2019 року /т. І а. с. 139-140/.

Від третьої особи у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18 березня 2019 року до суду подано письмові пояснення на позов, у яких вимоги не визнано, представник просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі /т. І а. с. 147-162/.

Також від представника Фонду - третьої особи у справі - 18 березня 2019 року надійшла до суду заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, посилаючись на існування суспільного інтересу до правовідносин, що виникли у сторін, оскільки справи такої категорії викликають цікавість широкого кола осіб, зокрема вкладників та кредиторів банків, що перебувають у стані ліквідації, та забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення /т. І а. с. 184-189/.

Окрім зазначеного, 18 березня 2019 року також подано Фондом гарантування вкладів фізичних осіб клопотання про скасування заходів забезпечення позову /т. І а. с. 190-205/.

Від представника ПАТ «Банк Камбіо» до суду надійшла також 18 березня 2019 року заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, вмотивована аналогічними доводами - існування суспільної цікавості широкого кола осіб, зокрема вкладників та кредиторів банків, а також недопущення порушення права на касаційне оскарження /т. ІІ а. с. 1-6/.

28 березня 2019 року від відповідача-банку засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов, у якому вимоги позовної заяви не визнано, у задоволенні позову сторона відповідача просила відмовити /т. ІІ а. с. 12-30, 31-66/.

На відзив банку представник позивача у судовому засіданні 24 квітня 2019 року подала відповідь та пояснення від імені третьої особи у справі ОСОБА_1 , наголошуючи, що остання є новим кредитором, оскільки банк 19 серпня 2014 року списав грошові кошти з депозитного рахунку ОСОБА_1 в погашення заборгованості ОСОБА_3 у розмірі 88 000 доларів США /т. ІІ а. с. 67-73, 78-79, 90-91, 92/.

Ухвалою суду від 24 квітня 2019 року вжиті заходи забезпечення позову, відповідно до ухвали суду від 04 березня 2019 року, скасовано /т. ІІ а. с. 98-99, 106-109/.

Окрім того, ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання 24 квітня 2019 року, суд долучив до матеріалів справи відповідь на відзив позивача, письмові докази, подані представником позивача у судовому засіданні, а також письмові пояснення третьої особи у справі ОСОБА_1 .

Суд, ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання 24 квітня 2019 року, врахувавши доводи, викладені у поданих запереченнях на проведення розгляду у спрощеному порядку, задовольнив клопотання відповідача ПАТ «Банк Камбіо» та клопотання третьої особи у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про проведення підготовчого провадження у справі шляхом зміни порядку розгляду справи /т. ІІ а. с. 102/.

Ухвалою від 24 квітня 2019 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /т. ІІ а. с. 104-105/.

18 червня 2019 року представник позивача подала до суду заяву про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 25 квітня 2019 року останнім та ПАТ «Банк Камбіо» укладено договір № 10 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, оскільки він є переможцем торгів в електронному аукціоні № UA-EA-2019-02-08-000008-b, запропонувавши ціну лоту 897 983, 64 грн /т. ІІ а. с. 114-116/.

21 червня 2019 року ухвалою суду залучено ОСОБА_2 як третю особу до участі у справі /т. ІІ а. с. 153-156/.

Також 21 червня 2019 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви сторони позивача про забезпечення позову /т. ІІ а. с. 157-158/.

06 серпня 2019 року представником відповідача ПАТ «Банк Камбіо» подано додаткові пояснення на позов /т. ІІ а. с 162-166/.

30 вересня 2019 року від третьої особи ОСОБА_2 подано до суду пояснення на позов /т. ІІ а. с. 182-214/.

У судовому засіданні представник позивача та третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_4 позов підтримала та просила задовольнити позов.

Представник третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, заяви з процесуальних питань до суду не надходили.

Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і третьої особи, думку представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

04 жовтня 2013 року між ФОП ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Камбіо» був укладений кредитний договір № 022/1-2013/840 від 04 жовтня 2013 pоку, за умовами якого банком надано кредит у розмірі 110 000, 00 доларів США.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторонами було укладено 04 жовтня 2013 іпотечний договір, зареєстрований за № 1224 і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобою Н. В.

Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15 серпня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо», ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір поруки № 022/1-2013/840/п.

18 серпня 2014 року укладено договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги № 022/1-2013/840/1 ПАТ «Банк Камбіо» і ОСОБА_1 , за умовами якого остання передала банку у заставу належні майнові права - права вимоги грошових коштів (з правом договірного списання) у розмірі 88 000, 00 доларів США по договору банківського вкладу (депозиту) № 121дф/14 від 01 серпня 2014 року.

19 серпня 2014 року банком здійснено перерахування коштів (договірне списання) з рахунків фізичних осіб - заставодавців на рахунок простроченої заборгованості ФОП ОСОБА_6 за кредитним договором № 022/1-2013/840 від 04 жовтня 2013 pоку, а саме перерахування коштів з рахунку ОСОБА_1 у сумі 88 000, 00 доларів США.

Таким чином, погашення заборгованості ФОП ОСОБА_6 за кредитним договором № 022/1-2013/840 від 04 жовтня 2013 року відбулось за рахунок коштів фізичних осіб - заставодавця ОСОБА_1 , яка була кредитором банку за договорами банківського вкладу (депозиту).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року № 782 «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 04 грудня 2014 року прийнято рішення № 140 про запровадження з 05 грудня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Камбіо».

Постановою Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» шляхом призначення куратора», і заборонено банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; зобов`язано банк здійснювати розрахунки у національній валюті виключно через кореспондентський рахунок № НОМЕР_1 , який відкритий в Національному банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року за № 603/БТ ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії проблемних і запроваджено обмеження у діяльності банку, зокрема, погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави) за погодженням із куратором банку.

Як і неодноразово, 14 лютого 2019 року Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 350 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Камбіо» строком на один рік з 02 березня 2019 року до 01 березня 2020 року включно.

16 липня 2018 року банком видано наказ № 108, яким було створено комісію для підготовки, аналізу та узагальнення аналітичної інформації щодо правочинів укладених Банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, які можуть містити ознаки нікчемності.

За результатами проведеної перевірки 18 липня 2018 року складено Акт комісії з перевірки правочинів. У даному Акті Комісія зробила висновок, що окремим кредиторам було надано переваги (пільги), не передбачені для них Законом, у тому числі ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , шляхом відступлення права вимоги за кредитним договором.

Третя особа у справі ОСОБА_1 є власником 24, 5210 відсотків істотної участі у статутному капіталі ПАТ «Банк Камбіо», відповідно до відомостей додатку № 4 до Положення про порядок подання відомостей про структуру власності банку, і займала посаду Голови Правління банку, а ОСОБА_3 з 15 серпня 2013 року займала посаду її радника, як встановлено із Наказу від 15 серпня 2013 року про призначення на посаду.

18 липня 2018 року видано наказ № 109, згідно з яким затверджено Акт комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18 липня 2018 pоку, відповідно до якого виявлено ознаки нікчемності у тому числі у таких договорах:

- правочин щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки, посвідченим 04 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобою Н. В., за реєстровим № 1224, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» і ОСОБА_3 щодо предмету іпотеки - об`єкт нерухомого майна (приміщення-апартаменти № 5, загальною площею 123,9 кв м, у тому числі: 5-1 пл. 123, 09 кв м, у тому числі: 5-1 пл. 123, 9 кв м, а також відкриту терасу лат. а7 пл. 10 , 90 кв м, що є окремим виділеним у натурі об`єктом нерухомого майна, що знаходиться на другому поверсі будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 ), заставна вартість 1 656 900, 00 грн;

- договір поруки № 022/1-2013/840/п від 15 серпня 2014 року, укладений між банком та ОСОБА_1 ;

- договір застави майнових прав та відступлення права вимоги від № 022/1-2013/840/п від 15 серпня 2014 року щодо предмету застави - майнові права, право вимоги грошових коштів по Договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 121дф/14 від 01 серпня 2014 року, вкладник ОСОБА_1

25 квітня 2019 року ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Камбіо» укладено договір № 10 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, оскільки він є переможцем торгів в електронному аукціоні № UA-EA-2019-02-08-000008-b, запропонувавши ціну лоту 897 983, 64 грн.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до ст. 75 Конституції України, Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання, немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас, Конституційний Суд України у п. 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Частиною восьмою Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Крім того, відповідно до п. 4 листа Міністерства юстиції України «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» від 26 грудня 2008 pоку N 758-0-2-08-19, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

За таких умов, виходячи з наведених положень Конституції України, рішення Конституційного Суду України та роз`яснень Міністерства юстиції України, пріоритетними в даному випадку є положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Частиною другою ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що на уповноважену особу Фонду покладений обов`язок під час дії тимчасової адміністрації проводити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до частини четвертої ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Отже, після запровадження процедури тимчасової адміністрації банку на Фонд або його уповноважену особу покладається обов`язок вжити заходів щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, передбачених ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Державою передбачено правове регулювання (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), яке визначає обов`язок Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити внутрішню перевірку банківської діяльності неплатоспроможного банку, та критерії визнання нікчемними правочинів, укладених банком за період в межах одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку. Такі правочини є нікчемними в силу зазначеного Закону, незалежно від моменту їх виявлення. Також, державою покладено обов`язок вжиття заходів щодо повернення незаконно відчужених активів банку на посадову особу - Уповноваженого Фонду на управління конкретним банком (пункти 4, 5 частини другої статті 37 Закону в редакції Закону України №4452-VI від 16 травня 2013 року). Суспільний інтерес такого регулювання полягає в тому, щоб забезпечити повернення банку майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги вкладників неплатоспроможного банку.»

За приписами частини першої ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Таким чином, грошові перекази є діями осіб, які спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто їх можна віднести до правочинів у розумінні Цивільного кодексу України.

З аналізу положень частини першої-другої ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що обов`язок Фонду щодо збереження активів банку реалізується шляхом забезпечення проведення Фондом протягом дії тимчасової адміністрації перевірки правочинів на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними.

Указана норма стосується правочину, однією зі сторін якого є банк, щодо якого запроваджено тимчасову адміністрацію, тобто свідчить про те, що законодавець передбачив спеціальні норми, які визначають порядок віднесення до нікчемних правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Приписами частини третьої ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено виключний перелік підстав, за яких правочин (у тому числі, пов`язана із ним транзакція) є нікчемним.

За таких обставин частина третя ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальною нормою та визначає виключний перелік підстав для віднесення правочинів до нікчемних.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притриманий, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення і переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Таким чином, недійсність правочинів неплатоспроможного банку, які містять ознаки нікчемності, установлено законом, і вони є недійсними (нікчемними) незалежно від часу їх виявлення (як під час тимчасової адміністрації, так і ліквідації) уповноваженою особою Фонду або Фондом, за умови якщо вони вчинені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку.

Незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою ст. 38 Закону перевірка правочинів банку і виданий відповідний наказ, правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частина друга ст. 215 Цивільного кодексу України та частина третя ст. 38 Закону).

Верховний Суд у постанові від 12 березня 2018 року у справі № 914/1317/16 зазначив, що недійсність правочинів неплатоспроможного банку, згідно з якими банк відмовився від власних майнових вимог, установлено законом, такі правочини є недійсними (нікчемними) незалежно від часу їх виявлення уповноваженою особою Фонду, за умови якщо вони вчинені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку.

Дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів вважаються правом Фонду чи його уповноваженої особи, що передбачено ст.ст. 37, 38 Закону. Наслідки нікчемності правочинів (реституція) застосовується протягом всієї процедури ліквідації, оскільки Закон та Цивільний кодекс України не визначають таких строків.

Закон, встановлюючи прямий обов`язок проводити перевірку протягом тимчасової адміністрації, не забороняє і не обмежує Фонд та його Уповноважену особу у праві протягом всієї процедури ліквідації банку здійснювати таку перевірку, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, що узгоджується з частиною четвертою ст. 38 Закону.

Згідно з частиною другою ст. 215 Цивільного кодексу України, визнання такого нікчемного правочину у судовому порядку недійсним не вимагається.

Нікчемним правочин є не в силу рішення Уповноваженої особи та не з моменту прийняття такого рішення, а є нікчемним в силу Закону та з моменту укладення (проведення) правочину.

Окремо звертаємо увагу суду, що ані приписами чинного законодавства України, ані жодними розпорядчими документами Фонду не визначено форми повідомлення про нікчемність, отже таке повідомлення викладається в довільній формі.

За частиною третьої ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язаний без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено заборону на здійснення банками ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, та надано право НБУ визначати у своїх нормативно-правових актах перелік ознак, наявність яких є підставою для висновку про провадження банком такої ризикової діяльності.

Зміст та ознаки здійснення банками ризикової діяльності розкрито в Положенні про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 17 серпня 2012 року № 346.

За пунктом 4.4. Положення № 346 Національний банк має право встановити особливий режим контролю за діяльністю банку й усуненням ним допущених порушень, який передбачає обмеження щодо діяльності банку шляхом призначення куратора банку.

За пунктом 4.5. Положення № 346 рішення про обмеження діяльності банку шляхом призначення куратора банку, строк його повноважень, відміну/дострокову відміну призначення куратора банку приймає Правління Національного банку.

За пунктом 4.7. Положення № 346 Національний банк має право заборонити використання для розрахунків прямих кореспондентських рахунків.

Відповідно до частини четвертої ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк України мав право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок. Тобто, зобов`язання проведення розрахунків через консолідований кореспондентський рахунок та заборона використання прямих кореспондентських рахунків не є тотожними поняттями.

Поняття консолідованого кореспондентського рахунку закріплено в Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління НБУ від 16 серпня 2006 року № 320.

Так, консолідований кореспондентський рахунок - кореспондентський рахунок, що відкритий у Національному банку і на якому об`єднані кошти банку та його філій для роботи банку у системі електронних платежів за відповідною моделлю обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку.

Тобто, з урахуванням обмежень, встановлених Постановою Правління НБУ № 510./БТ від 19 серпня 2014 року, саме з рахунку № НОМЕР_1 мали б списуватись кошти під час проведення транзакцій з перерахування коштів з рахунків клієнтів банку, і саме на цьому рахунку кошти мали б відображатись у разі їх реального надходження.

Розрахунки за усіма договорами (у тому числі і тими, які є предметом розгляду даної справи) мали проводитися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку, відкритого в ПАТ «БАНК КАМБІО», на кореспондентський рахунок банку, з котрого в подальшому кошти спрямовувались на рахунок («Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами»), відкритого також у ПАТ «БАНК КАМБІО», а потім, в свою чергу, на позичкові рахунки боржника.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, за дебетом балансового рахунку 1200 «Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України» проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів.

На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку. Це означає, що всі кошти, які надходять на користь Банку та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок банку в Національному банку України, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо.

Відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

З аналізу вказаної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак, за відсутності коштів у банку платника, такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок у тому числі відкритий в цьому ж банку.

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» фінансове оздоровлення банку - відновлення платоспроможності банку та приведення фінансових показників його діяльності у відповідність із вимогами Національного банку України.

Під поняттям платоспроможності розуміється спроможність банку виконати законні вимоги кредиторів. При цьому платоспроможність банку характеризується рівнем забезпеченості фінансових зобов`язань банку власним капіталом (ліквідними активами). Неплатоспроможність банку визначається як його неспроможність протягом одного місяця в повному обсязі виконати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів або зменшення розміру капіталу банку до суми, що становить менше третини суми, встановленої Національним банком як мінімально необхідної.

Пунктом 1.1 Глави 1 Розділу V Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2001 року №368. визначено, що ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов`язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов`язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов`язаннями у зв`язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.

У зв`язку з цим, банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів із збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

Так, в силу приписів Інструкції, затвердженої Постановою НБУ «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 21 січня 2004 року № 22, безготівкові розрахунки це - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Преамбулою цієї ж Інструкції визначено, що розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

У свою чергу платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Разом з тим п. 1.12 вказаної Інструкції № 22 визначений алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку банку.

Тобто, законодавець визначив, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнтів не виконується.

Отже, 19 серпня 2014 року на час перерахування грошових коштів з депозитних рахунків фізичних осіб-заставодавців в рахунок погашення зобов`язань боржника, постановою Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ для ПАТ «БАНК КАМБІО» було встановлено ряд обов`язкових (імперативних) обмежень в діяльності банку, зокрема: здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий в Національному банку України.

В даному випадку, 19 серпня 2014 року банк провів безготівкове перерахування коштів з депозитних рахунків заставодавців - кредиторів банку на рахунок погашення простроченої заборгованості ФОП ОСОБА_7 за кредитним договором.

Приймаючи безготівкове «погашення» кредитних зобов`язань Банк порушив приписи, встановлені постановою Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ для ПАТ «БАНК КАМБІО», а тому такі операції є нікчемними, оскільки такі операції є виключно коригуванням структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, тобто високоліквідних коштів банк не отримав.

За частиною першою ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, в даному випадку розрахункові операції проведені між сторонами щодо виконання кредитних зобов`язань є виключно коригуванням структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що не може свідчити про належне виконання зобов`язань в розумінні ст.ст. 526, 599 Цивільного кодексу України.

Отже, з дати видання Правлінням НБУ Постанови № 510/БТ, Банк був зобов`язаний здійснювати розрахунки через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному Банку України. Використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки з 19 серпня 2014 року було заборонено.

Вказаної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 910/10572/17.

Отже, повторно звертаємо увагу, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак, за відсутності коштів у банку платника, такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок у тому числі відкритий в цьому ж банку, таким чином не можна вважати заборгованість за кредитним договором погашеною за рахунок коштів поручителів, адже на момент проведення розрахункових операцій кошти на банківських рахунках були відсутні та обліковувались виключно як запис.

За таких умов, не отримавши належного виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом отримання грошових коштів через кореспондентський рахунок, відкритий в Національному банку України, та припинивши відповідне зобов`язання, Банк відмовився від власних майнових вимог за кредитним договором, іпотечним договором, договором застави майнових прав, а тому такі операції є нікчемними відповідно до пункту 1 частини третьої ст. 38 Закону, відповідно до якого банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції від 28 серпня 2001 року № 368, ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов`язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов`язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

Не отримавши реального погашення боргу від ФОП ОСОБА_3 , банк відмовився від власних майнових вимог за укладеним кредитним договором, чим погіршив своє фінансове становище, що як наслідок призвело до його неплатоспроможності, оскільки це унеможливило виконання Банком своїх зобов`язань перед клієнтами банку (вкладниками/ кредиторами),а тому такі операції є нікчемними відповідно до п. 2 ч. З ст. 38 Закону, відповідно до якого банк до дня вгинання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

У відповідності з частиною першою ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що були встановлені договором.

Частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першої ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною п`ятою ст. 4 Цивільного кодексу України визначено, що інші органи державної влади України, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Так, частиною другою ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ст. 216 Цивільний кодекс України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсності.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Відповідно до висновку, зробленого Верховним Судом та викладеному у постанові від 26 липня 2018 року у справі № 911/954/16, з огляду на законодавче визначення їх саме як «критеріїв для визначення нікчемними договорів (правочинів)», суд вважає, що здійснюючи судовий контроль на предмет нікчемності правочинів за ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судам належить перевіряти усі критерії визначені законодавцем відповідно до даної норми.

Відповідно до приписів пункту 1 частини третьої ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, у разі, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Постановою Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Банк Камбіо» шляхом призначення куратора» було:

- заборонено банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки;

- зобов`язано банк здійснювати розрахунки у національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, який відкритий в Національному банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року за № 603/БТ ПАТ «БАНК КАМБІО» віднесено до категорії проблемних, запроваджено певні обмеження у діяльності Банку, зокрема:

- погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави) за погодженням із куратором Банку.

Відповідно до частини четвертої ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк України мав право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок. Тобто, зобов`язання проведення розрахунків через консолідований кореспондентський рахунок та заборона використання прямих кореспондентських рахунків не є тотожними поняттями.

Поняття консолідованого кореспондентського рахунку закріплено в Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 16 серпня 2006 року № 320.

Так, консолідований кореспондентський рахунок - кореспондентський рахунок, що відкритий у Національному банку і на якому об`єднані кошти банку та його філій для роботи банку у системі електронних платежів за відповідною моделлю обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку.

Суд погоджується з доводами сторони відповідача, що з урахуванням обмежень, встановлених Постановою Правління Національного банку України № 510/БТ від 19 серпня 2014 року, саме на консолідованому кореспондентському рахунку № НОМЕР_1 кошти мали б відображатись у разі їх реального надходження та саме на цей рахунок мали б надходити.

Розрахунки за усіма договорами (у тому числі і тими, які є предметом розгляду даної справи) мали проводитися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку, відкритого в ПАТ «Банк Камбіо», на кореспондентський рахунок банку, з котрого в подальшому кошти спрямовувались на рахунок («Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами»), відкритого також у ПАТ «Банк Камбіо», а потім, в свою чергу, на позичкові рахунки боржника.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, за дебетом балансового рахунку 1200 «Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України» проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів.

На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку, що означає те, що всі кошти, які надходять на користь банку та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок банку в Національному банку України, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо.

Відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. З аналізу вказаної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак, за відсутності коштів у банку платника, такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок у тому числі відкритий в цьому ж банку.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» фінансове оздоровлення банку - відновлення платоспроможності банку та приведення фінансових показників його діяльності у відповідність із вимогами Національного банку України.

Під поняттям платоспроможності розуміється спроможність банку виконати законні вимоги кредиторів. При цьому платоспроможність банку характеризується рівнем забезпеченості фінансових зобов`язань банку власним капіталом (ліквідними активами). Неплатоспроможність банку визначається як його неспроможність протягом одного місяця в повному обсязі виконати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів або зменшення розміру капіталу банку до суми, що становить менше третини суми, встановленої Національним банком як мінімально необхідної.

Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов`язаннями у зв`язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.

Так, в силу приписів Інструкції, затвердженої Постановою Національного банку України «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 21 січня 2004 року № 22, безготівкові розрахунки це - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Преамбулою цієї ж Інструкції визначено, що розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

У свою чергу платіжне доручення - де розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Разом з тим п. 1.12 вказаної Інструкції № 22 визначений алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку банку.

Тобто, законодавець визначив, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнтів не виконується.

Погашення заборгованості за кредитним договором відбувалось за рахунок депозитних коштів, зважаючи на те, що перерахування коштів проводилось в межах банку, в період очевидної неспроможності виконання ним своїх грошових зобов`язань, без залучення реальних коштів на оплату договору.

Отже, таким погашенням було порушено суть та мету встановлених постановою Правління Національного банку України № 510/БТ від 19 серпня 2014 року обмежень щодо прийняття розрахунків за договорами виключно через кореспондентський рахунок НБУ.

Оскільки здійснення розрахунку за вищезазначеними договорами відбулося у межах банку, реального надходження коштів на рахунок банку не відбулося, а було здійснено коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань.

Крім того, сама лише наявність умови у договорах щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплаченим, в даному випадку навіть за наявності відмітки банку про проведення банківської операції без належного урахування наведеного вище.

Враховуючи реальну спроможність банку виконувати свої зобов`язання перед клієнтами (вкладниками), пряму заборону використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки, обов`язок здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Національному банку України, 11 вересня 2014 року відбулось передчасне звернення стягнення на предмет застави без направлення коштів на кореспондентський рахунок Національного банку України.

Таким чином, незважаючи на те, що у банку були підтверджені низькі показники ліквідності, а кредитний договір уже був забезпечений згідно договорів іпотеки, строк виконання кредитного зобов`язання не настав, відбулось умовне звернення стягнення на предмет застави - яке фактично було безоплатним відступленням права вимоги за кредитним договором, без реального надходження грошових коштів.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань.

Таким чином, з урахуванням наведених вище приписів чинного законодавства ОСОБА_1 за депозитним договором є саме кредитором банку. При цьому, залишки грошових коштів на депозитному рахунку фізичної особи в сумі понад 200 000, 00 грн (не підпадають під встановлені державою гарантії), а значна сума загальних кредиторських вимог надавала підстави вважати, що існували ризики неможливості повного або часткового задоволення вимог кредитора - фізичної особи ( ОСОБА_1 ) у випадку прийняття рішення щодо ліквідації банку.

Положеннями ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», законодавець визначив, що усі кредиторські вимоги вкладників - фізичних осіб (в сумі понад 200 000, 00 грн) до неплатоспроможного банку задовольняються у ліквідаційній процедурі у четверту чергу відповідно, що значно зменшує вірогідність задоволення таких вимог.

Також суд приходить до висновку, погоджуючись із доводами наведеними представником банку, що укладення договору застави та відступлення права вимоги відбулось з метою надання вкладнику можливості позачергового задовольнити свої грошові вимоги, оскільки станом на день вчинення нікчемних правочинів банк вже мав фінансові проблеми, у зв`язку із чим було призначено куратора Національного банку України та посилено контроль за діяльністю банку, і останній мав значні фінансові проблеми щодо виконання грошових зобов`язань.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права.

За статтею 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач зобов`язаний повідомити в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, боржника та інших обтяжувачів відповідного права грошової вимоги про свій намір набути на свою користь таке право. При зверненні стягнення на право грошової вимоги в порядку, передбаченому цією статтею, вимоги статті 28 цього Закону щодо обов`язку боржника передати предмет обтяження у володіння обтяжувачу не застосовуються.

Після закінчення строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, обтяжувач з вищим пріоритетом, який висловив намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, надсилає письмове повідомлення всім особам, які повинні виконати вимоги за відповідним правом грошової вимоги боржника, яке є предметом забезпечувального обтяження.

З дня відправлення зазначеного повідомлення обтяжувач з вищим пріоритетом набуває права кредитора в зобов`язанні, право вимоги за яким відступлене на його користь. Обтяжувач користується правами кредитора в цьому зобов`язанні до моменту повного задоволення його забезпеченої обтяженням вимоги.

Оскільки докази внесення до Державного реєстру суду не надано, суд приходить до висновку, що вони не вносилися. Як стверджує відповідач, позивач не направляв жодних повідомлень щодо наміру звернення стягнення на предмет застави, що не було спростовано під час судового розгляду справи.

Порядок звернення стягнення на предмет застави, закріплений вищезазначеним Законом є імперативним, а отже, сторони не можуть відступити від його положень. Таким чином, дані обставини справи свідчать про звернення стягнення на предмет застави, що відбулось з метою відчуження ліквідних активів банку (забезпеченого іпотекою права вимоги за Кредитним договором).

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Банк Камбіо» шляхом призначення куратора», яка визнана такою, що втратила чинність, на підставі Постанови Правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року № 603/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії проблемних, було:

- заборонено банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки;

- зобов`язано банк здійснювати розрахунки у національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, який відкритий в Національному банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року № 603/БТ ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії проблемних, запроваджено певні обмеження у діяльності Банку, зокрема погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями Банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави) за погодженням із куратором Банку.

З урахуванням обмежень, встановлених постановою Правління НБУ №510/БТ від 19 серпня 2014 року, саме з консолідованого кореспондентського рахунку мали б списуватись кошти під час проведення транзакцій з перерахування коштів з рахунків клієнтів банку, і саме на цьому рахунку кошти мали б відображатись у разі їх фактичного надходження.

Погашення ж заборгованості за кредитними договорами, укладеними між банком та боржником, відбувалось за рахунок коштів поручителя, зважаючи на те, що перерахування коштів здійснювалось в межах банку, в період неспроможності виконання ним своїх грошових зобов`язань (19 серпня 2014 року, у період чинності постанови Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ), без залучення реальних коштів на погашення кредиту, а тому таким погашенням було порушено суть та мету встановлених постановою правління Національного банку України № 603/БТ від 25 вересня 2014 року обмежень щодо прийняття погашення заборгованості виключно у грошовій формі.

Суд приходить до висновку, що реальне надходження коштів на рахунок банку не відбулося, а тому і не відбулося виконання спірного правочину.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не обґрунтований, тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-16, 22, 203, 215, 216, 236, 526, 598, 599, 1048-1054 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 38, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 267, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Державне підприємство «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ», ОСОБА_2 про визнання правовідношення за кредитним договором та договором іпотеки повністю припиненим, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 вересня 2020 року.

Суддя І. В. Литвинова