Номер провадження 2/754/3592/20
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді - Галась І.А.

при секретарі - Гергель В.А.

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-тя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючі заявлені вимоги тим, що у 1988 році він разом із своєю матір`ю, ОСОБА_4 були визнані особами, постраждалими внаслідок Чорнобильської катастрофи. Як компенсацію за втрачене житло в зоні відчуження вони отримали безстрокове користування житловим приміщення за адресою АДРЕСА_1 . У подальшому їм встановили другу категорію для осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. За рішенням виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 945 від 26.09.1988 року їм був виданий 05.10.1988 р. ордер № 7626 серія А на житлове приміщення жилою площею 29, 76 кв.м.

Позивач вказує, що з 2010 року він перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб офіційно був зареєстрований 14.05.2014 року. За час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 був народжений син - ОСОБА_3 .

У 2016 року у зв`язку з постійними розбіжностями щодо шлюбних відносин та непорозуміннями у ведені сімейного господарства ми припинили спільне проживання. Я був вимушений тимчасово вийняти для окремого проживання житло за іншою адресою. З того часу Відповідачка разом з їх дитиною стала проживати за адресою АДРЕСА_2 . Одночасно з цим квартиру АДРЕСА_3 Відповідачка надала, без його відома, в оренду стороннім особам. Після того, як йому стало про це відомо, він не один раз звертався до так званих «орендарів» з вимогою про виселення. Це вдалося зробити тільки у вересні 2018 року за допомогою поліції. За цей період він неодноразово звертався до комунального підприємства ЖЕД - 305. працівниками якого були складені акти про непроживання за місцем реєстрації ОСОБА_2 разом з сином.

У 2018 році Відповідачка звернулася до суду з вимогою про розірвання шлюбу, який був припинений Деснянським районним судом м. Києва 07 серпня 2018 року.

У березні 2018 року Відповідачка подала заяву до Відділу з питань захисту прав дітей служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації ( далі - Служба) з питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю. Службою заява Відповідачки була розглянута та прийнято рішення про визначення місця проживання дитини разом з Відповідачкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи вимоги, Позивача зазначає, що за час, коли його проживання за місцем реєстрації - АДРЕСА_1 - було неможливим, Відповідачка не сплачувала вартість комунальних послуг, а у квартирі незаконно проживали стороні особи. Постійне і тривале користування вказаною квартирою таким незаконними «орендарями» становила потенційну загрозу не тільки помешканню, інженерним комунікаціям, а й здоров`ю та життю сусідів внаслідок можливих надзвичайних подій таких, як пожежа, замикання в електричних мережах, аварія системи водовідведення та водопостачання тощо. До того ж, на 01 грудня 2018 року борг за спожиті комунальні послуги складав майже сімнадцять тисяч гривень (шістнадцять тисяч дев`ятсот гривень). Він не тільки сплатив вказаний борг. Він сплачує поточні платежі, зокрема, за утримання будинку та прибудинкових територій і вивіз відходів, у складі яких міститься сума приблизно у 120 - 140 гривень, яка розраховується на двох осіб (Відповідачка та дитина), що зареєстровані за даною адресою.

Мотивуючі заявлені вимоги, Позивач наголошує, що Відповідачка разом з дитиною більше 6 місяців не проживали за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що тривалий період Відповідачкою не сплачувалися комунальні послуги, хоча у цей період вона незаконна здала вказану квартиру в оренду та отримувала за це гроші. Також у поточному періоді Відповідачка не приймає часті у сплаті комунальних послуг та утриманні даного житла. Він вимушений був сплатити усі борги та наразі здійснювати платежі з урахуванням частини, яка припадає на Відповідачку та дитину.

Вказує, що реалізація ним особистого немайнового права на місце проживання за адресою АДРЕСА_1 не може і вважатися вільною з причини неправомірної поведінки Відповідачки щодо ігнорування вимог ЖК та Закону, внаслідок чого віг отримав та продовжує отримувати матеріальні збитки.

Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: визнати ОСОБА_2 , 1971 року народження та ОСОБА_3 , 2011 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.12.2019 року відкрито провадження в справі. Визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві.

Інші сторони до судового засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законодавством порядку. Про причини неявки суд не повідомиди.

Вислухавши пояснення позивача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України).

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов`язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 47 Конституції України, ст. 1 ЖК УРСР, кожний має право на житло.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 58 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Статтею статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що у відповідності до Ордеру на житлове приміщення №7626 серія А від 05.10.1988 року, виданому гр. ОСОБА_4 , з сім`єю з 2 чоловік на право заняття житлового приміщення площею 29,76 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.9). Орден виданий на підставі рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 26.09.1988 року №945.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2018 року шлюб, зареєстрований 14.05.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві (а/з № 542) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Молодіжне Карагандинської області Казахстан, РНОКПП - НОМЕР_1 (що зареєстрований: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_4 ), на користь ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 (що зареєстрована: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 ), на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15.08.2017 року.

Згідно Витягу з протоколу №7 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації від 05.04.2018 року, члени комісії вирішили вважати за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2011 року народження, з матір`ю ОСОБА_2 .

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи за Відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 08.09.2011 року по теперішній час.

Згідно Акту від 18 липня 2018 року, складеного та підписаного мешканцями квартир - квартири №52 ОСОБА_6 ; квартири №49 ОСОБА_7 та завіреного начальником ЖЕД-305 Пасінчук А. - складеного за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її син, ОСОБА_3 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає 01.08.2016 року по теперішній час.

Згідно Акту від 25 квітня 2018 року, складеного та підписаного мешканцями квартир - квартири №52 ОСОБА_6 ; квартири №49 ОСОБА_7 та завіреного начальником ЖЕД-305 Пасінчук А. - складеного за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її син, ОСОБА_3 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає 01.08.2016 року по теперішній час.

Згідно Акту від 24 жовтня 2018 року, складеного та підписаного мешканцями квартир - квартири №52 ОСОБА_6 ; квартири №49 ОСОБА_7 та завіреного начальником ЖЕД-305 Пасінчук А. - складеного за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її син, ОСОБА_3 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає 01.08.2016 року по теперішній час.

Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщенням або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

В силу статті 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Так, враховуючи вказані норми закону, суд приходить до висновку, що з огляду на вік дитини, вона не може вільно і самостійно обирати місце свого проживання та фактично набула право користування житлом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання її батька та матері.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на норми ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, зазначаючи, що малолітня дитина ОСОБА_3 , разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_2 не проживає в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з 01.08.2016 року без поважних причин, витрати по квартирній платі та платі за комунальні послуги не несе, а тому вважає, що Відповідачі втратили право користування квартирою.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР, визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 263/7338/17.

Так, враховуючи, що дитина ОСОБА_3 є малолітнім та у силу свого віку, позбавлений можливості самостійно обирати місце свого проживання, на даний час проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , спір стосовно визначення місця проживання дитини відсутній, суд приходить до висновку, що причини не проживання Відповідачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації її батька ОСОБА_1 , у розумінні статті 71 ЖК УРСР, не можна вважати поважними.

При цьому, малолітню дитину не можна розглядати як самостійного суб`єкта житлових правовідносин, а право користування нею спірною квартирою за місцем реєстрації її батька є похідним від його права.

Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р., передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітні діти не мають права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набувають право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вони проживають.

Позивачем не надано доказів наявності у Відповідачки у власності чи користуванні іншого житла, того, що реєстрація відповідачки та її дитини створює йому перешкоди у користуванні чи розпорядженні квартирою, а малолітня дитина не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, окремо від батьків.

Також, згідно із ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання і ця норма не передбачає винятків.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Відповідачі набули право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча відповідно до статей 12, 81 ЦПКце є його процесуальним обов`язком.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2018 року (справа 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18), згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом - саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин на позивача, що позивач не довів.

Окрім того, Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд критично оцінює надані стороною Позивача Акти ЖЕКу про непроживання Відповідачів у спірній квартирі, оскільки вони датовані 2018 роком, тоді як до суду позивач звертається в 2020 році.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2 є членом сім`ї власника спірної квартири, причини з яких вони покинула проживання в даній квартирі суду не надано, суду також не надано доказів того, що відповідачка має можливість зареєструватись до іншого житлового приміщення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-тя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.405 ч.2 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 4, 13, ст.76, 77, 81, 89, 258-265, 354 ЦПК України, Суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-тя особа - Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя