ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 641/3130/17

провадження № 22-ц/818/4123/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ,

інші учасники справи:

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2018 року, ухвалене у складі судді Григор`єва Б.П.,

УСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , у якому просив усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_4 , її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вищезазначеним будинком.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу належить жилий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (надалі Будинок). У 2012 році він дозволив відповідачам мешкати та 27 вересня 2012 року зареєстрував ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей у Будинку. 01 жовтня 2013 року позивач зареєстрував за адресою ОСОБА_7 15 березня 2015 року позивач уклав з відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 договори найму Будинку, відповідно до яких надав відповідачам право тимчасового проживання, право реєстрації, користування будинком та речами, що в ньому знаходяться на строк до 15 серпня 2015 року. При цьому сторони договорів домовилися , що їх пролонгація можлива лише на строк 5 місяців, не більше чотирьох разів при відсутності претензій у сторін. На час звернення до суду строк дії договорів найму житла від 15 березня 2015 року закінчений. Нових договорів найму житла з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 позивач не укладав. 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 уклав договір найму Будинку з ОСОБА_3 на строк до 17 травня 2016 року. І хоча строк зазначеного договору сплив, на прохання ОСОБА_3 позивач зареєстрував місце проживання ОСОБА_3 у Будинку 16 червня 2016 року.

Направлені відповідачам письмові повідомлення від 10.03.2017, від 11.03.2017 та електронне повідомлення від 16.03.2017 про розірвання договорів найму, звільнення ОСОБА_8 до 16.04.2017, заборону використання жилого приміщення та зняття відповідачів із реєстраційного обліку залишилися без задоволення, з реєстрації відповідачі не знялися, мирно спілкуватися не бажають, обмежили позивачу доступ до його нерухомого майна. Подальша реєстрація відповідачів у його будинку порушує права ОСОБА_1 як власника житла, що перешкоджає йому як власнику користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном. Крім того, відповідачі навіть не сплачують платежі за користування Будинком, чинять перешкоди шляхом не допуску його та контролера для зняття показань з лічильників газу та електроенергії, пошкоджують його майно. ОСОБА_1 має намір продати Будинок, а тому реєстрація відповідачів в даному житловому приміщенні заважатиме йому розпорядитися своїм нерухомим майном належним чином.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 22 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано ОСОБА_4 , її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування Будинком. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанцій мотивоване тим, що відповідачі порушують право позивача щодо користування та розпорядження своїм майном. Укладені договори найму від 15 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на час звернення позивача із позовом втратили чинність, оскільки були укладені строком до 15 серпня 2015 року та навіть у разі максимальної їх пролонгації їх чинність сплила у травні 2017 року. Позивачем надані докази неодноразових звернень до відповідачів із повідомленням про небажання надалі укладати договір найму та прохання звільнити спірне житлове приміщення. Суд відхилив заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позову, оскільки позивач звернувся за відновленням свого порушеного права як власник майна на підставі Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Суд уважав доведеним те, що відповідачі були зареєстровані в Будинку за згодою позивача, на час вирішення спору строк дії договорів найму Будинку сплив, у позивача немає намірів та бажання продовжувати строк дії зазначених договорів, тому законні підстави для подальшого проживання та реєстрації відповідачів за спірною адресою відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач є власником кількох об 'єктів житлової нерухомості, а отже, питання вселення та використання житла для власного проживання позивачем є надуманим та формальним. Фактично відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були зареєстровані та почали проживати у будинку з 2012 року. Таким чином, станом на 2012 рік між позивачем та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 існував договір найму житла та дозвіл позивача на здійснення реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем заявлялось, що договір найму частини житла від 15.03.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не підписувався. У зв`язку із зазначеним твердженням було заявлено клопотання про проведення комплексної експертизи документа та підпису на ньому для встановлення справжності підписів сторін на договорі та справжності самого договору. Однак судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи, що є порушенням прав відповідача на справедливий судовий захист. Крім того, навіть у разі наявності підстав для визнання доводів позивача про існування між сторонами відносин на підставі договору найму від 15.03.2015 суд повинен був врахувати, що договір найму було укладено 15.03.2015 року на строк до 15.08.2015 з подальшою пролонгацією строком на п`ять місяців. При цьому пролонгація допускається чотири рази. Таким чином, кінцевий строк дії договору - 15.04.2017. Як установлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, 10.03.2017 позивачем були направлені повідомлення про припинення договору найму частини житлового будинку. Таким чином, позивачем були порушені строки повідомлення про припинення договору найму житла та відповідно договір найму частини житлового будинку був пролонгований у відповідності до положень ст. 822 ЦК України. Тому суд, визнаючи дійсним договір найму частини житлового будинку від 15.03.2015, не надав належної оцінки доказам, що містяться у матеріалах справи та помилково вважав, що строк договору найму від 15.03.2015 сплив, хоча він є дійсним та чинний до 15.12.2018.

У частині першій статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 22 січня 2018 року в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 189-191). Інші відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не реалізували.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. Зазначив, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції оригінал договору оренди з ОСОБА_2 знаходиться у СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області. Під час кримінального провадження ОСОБА_2 відмовився надати зразки підпису для проведення експертизи, що підтверджується протоколом допиту, копія якого долучена до відзиву. Дії ОСОБА_2 вказують на ненадання та на відсутність намірів надавати зразки свого підпису для експертизи та спрямовані на затримання розгляду у досудовому кримінальному та судовому цивільному провадженнях. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на взаємовиключні припущення. Зокрема, апелянт одночасно визнає та не визнає факт укладення договору найму від 15.03.2015. Це свідчить про хибність його стверджень, висновків та вимог.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом установлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 січня 2006 року, виданого державним нотаріусом Харківської державної нотаріальної контори Теленковою І. В., ОСОБА_1 успадкував за заповітом після смерті ОСОБА_9 , спадкове майно, яке складається з жилого будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ХМ БТІ», реєстраційний № 13111359, зазначено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається та не заперечується учасниками справи, що у спірному приміщенні відповідачі проживають на підставі договірних правовідносин з ОСОБА_10 , в тому числі 2013 року.

15 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір найму частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За змістом зазначеного договору ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 у користування жилий будинок, строк дії договору з 15 березня 2015 року по 15 серпня 2015 року. Пролонгація договору можлива на строк 5 місяців, але не більше 4 разів та дійсна тільки за відсутності претензій. Житловий будинок наданий у користування з предметами биту, ОСОБА_4 зобов`язалась виконувати всі умови договору. Договір підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Аналогічний за змістом договір найму частини жилого будинку був підписаний між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15 березня 2015 року. На договорі сторони поставили свої підписи.

Даними листів повідомлень підтверджено, що 10 березня 2017 року на адресу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_1 були направлені повідомлення про розірвання договору найму жилого приміщення, звільнення житлової площі та виселення з неї.

11 березня 2017 року на адресу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_1 були направлені повідомлення про заборону користування житловим приміщенням, жилим будинком, нежитловою площею, обладнанням, меблями, іншою власністю, земельною ділянкою та іншим майном за адресою: АДРЕСА_1 , звільнення житлової площі та виселення з неї.

Зазначені повідомлення були направлені на адресу відповідачів та ними отримані про що суду надані зворотні поштові повідомлення. Також на адресу відповідачів позивачем були направлені електронні повідомлення від 16 березня 2017 року.

ОСОБА_1 01 лютого 2016 року звертався із заявою до Слобідського ВП ГУНП в Харківській області про вжиття заходів щодо ОСОБА_2 , який наніс матеріальної шкоди та виражався нецензурною лайкою. У ході перевірки матеріалу його розгляд припинено та рекомендовано ОСОБА_1 звернутись до органів судової влади. Суд зазначив, що висновок розгляду матеріалу на містить дати його винесення, на висновку зазначено лише лютий 2017 року.

Згідно довідки про склад сім`ї виданої адміністрацією Слобідського району Харківської міської ради 12 червня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_11 - наймач, ОСОБА_2 ,- наймач, ОСОБА_4 - наймач, ОСОБА_5 ,- наймач, ОСОБА_3 ,- наймач.

Згідно витягу з кримінального провадження № 0001902 до ЄРДР Слобідським ВП ГУ НП в Харківській області 09 серпня 2017 року внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками частини другої статті 190 КК України, вчинене ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стосовно ОСОБА_1 в 2017 році.

Відповідачами надані довідки з КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 1» про те, що ОСОБА_3 спостерігається в лікарні з моменту народження та по теперішній час., також надана довідка про те, що ОСОБА_5 навчається у ХЗОШ № 68 в 5-Г класі. 03 серпня 2017 року ОСОБА_12 було сплачено 350 грн за електроенергію за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 надані квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 за період з 2013 по 2017 роки.

При зверненні із позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратили право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 посилався як на підставу такої вимоги на закінчення строку дії договору найму вказаного житлового приміщення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається, що він не підписував договір оренди житла, оригінал якого було надано до огляду в суді першої інстанції, але судом було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення комплексної експертизи.

Разом з тим, звертаючись у лютому 2018 року з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 та його представник посилаються на вищезазначені доводи, але своїм правом звернутись до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням не скористались. Вказаним правом щодо заявления відповідних клопотань про призначення експертизи відповідач та його представник не скористались і при новому апеляційному перегляді справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті З частини першої статті З ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті З ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. V. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 78 ЦПК України).

Згідно частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В матеріалах справи міститься засвідчена суддею ОСОБА_13 копія договору найму від 15 березня 2015 року (а.с. 92, т.1). В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачем не спростована належними, допустимими та достатніми доказами презумпція правомірності цього договору.

Доводи апеляційної скарги щодо строку дії договору та порушення строків повідомлення про припинення договору найму, внаслідок чого останній було пролонговано, є помилковими та спростовуються матеріалами справи та умовами укладеного сторонами договору найму.

Згідно умов договору найму, його укладено 15.03.2015 року до 15.08.15 з подальшою пролонгацією строком на п`ять місяців. При цьому пролонгація допускається чотири рази. Таким чином кінцевий строк дії договору встановлено до 15.04.2017. Новий договір оренди між сторонами не укладався.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української PCP закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (частина друга статті 763 ЦК України).

Відповідно до положень статті 168 ЖК УРСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Враховуючи, що у відповідача на час розгляду справи судом сплив строк дії договору найму частини Будинку та у позивача немає наміру та бажання укладати з ним договір найму в майбутньому, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до незгоди з прийнятим судовим рішенням.

Рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України переглядалось судом першої інстанції лише стосовно позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 . В іншій частині рішення суду не переглядалось.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 1 жовтня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук