ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 639/5245/18

провадження № 22-ц/818/248/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Відділ реєстрації місця проживання у Новобаварському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради,

третя особа - Харківська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Артамонова Олександра Віталійовича - представника Харківської міської ради на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 вересня 2019 року в складі судді Труханович В.В.,

у с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ реєстрації місця проживання у Новобаварському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради та просила:

- визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Відділ реєстрації місця проживання у Новобаварському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що у квартирі АДРЕСА_1 , окрім ОСОБА_1 , зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Дане житлове приміщення не приватизоване та відноситься до державного житлового фонду.

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 . Зазначає, що відповідач без поважних причин у спірній квартирі не проживає понад п`ять років, не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла, квартирою не цікавиться, її особисті речі в квартирі відсутні. Реєстрація відповідачки за спірною адресою є формальною. Тому з підстав, передбачених статтями 391, 405 ЦК України, вважала, що ОСОБА_2 може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Харківську міську раду.

01 лютого 2019 року Артамонов Олександр Віталійович - представник Харківської міської ради подав письмові пояснення, в яких просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Пояснення мотивовані тим, що позов є недоведеним, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження вимог. Визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , порушить її конституційне право на житло, закріплене у статті 47 Конституції України.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Аналіз статті 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Позивачем доведено, що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, житловою площею не цікавиться, витрат по оплаті комунальних послуг не несе, ніяких дій по збереженню за собою житлового приміщення на більш тривалий строк, ніж передбачено законом, не здійснювала.

22 жовтня 2019 року Артамонов О.В. - представник Харківської міської ради подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку обставинам даної справи; позов ОСОБА_1 є недоведеним, оскільки позивачем не надано належних та переконливих доказів на підтвердження її вимог.

ОСОБА_2 з заявою про перегляд заочного рішення суду першої інстанції не зверталась, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

23 вересня 2020 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, ухваленим на підставі поданих позивачем доказів, яким надана належна оцінка. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, на підставі ордеру на жиле приміщення від 03 серпня 1993 року № 093364 ОСОБА_1 на сім`ю з 3-х осіб було надано право на зайняття житлового приміщення, а саме - квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Управління комунального майна та приватизації від 17 лютого 2017 року квартира АДРЕСА_1 не приватизована.

З Інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 18 липня 2018 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 є донькою наймача ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «МІСЬКА ПОЛІКЛІНІКА № 24» від 13 серпня 2018 року № 115 в амбулаторній картці № 992 ОСОБА_2 відсутні дані про відвідування фахівців закладу. Лікарняні листи ОСОБА_2 не видавались.

Згідно з характеристикою ОСОБА_2 , наданою Новобаварським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області (на вх. № 48аз/11965/01/2018 від 20 серпня 2018 року) ОСОБА_2 за місцем реєстрації тривалий час не мешкає. За місцем мешкання було встановлено, що остання мешкає на території Російської Федерації. За останній час до Новобаварського відділу поліції ГУ НП в Харківській області скарги та заяви у відношенні ОСОБА_2 не надходили.

Непроживання відповідача на спірній житловій площі більше шести місяців, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які пояснили, що вони є сусідами позивача, їх квартири знаходяться в одному тамбурі. Свідкам достовірно відомо, що ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає понад п`ять років, вона добровільно виїхала з квартири, будь-які перешкоди щодо її проживання в квартирі не чинилися. Наскільки їм відомо, ОСОБА_2 вийшла заміж та виїхала проживати до Російської Федерації.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання (пункт 2 статті 71 ЖК України).

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов ОСОБА_1 є доведеним, а зібрані у справі докази та їх належна оцінка дають підстави для задоволення позовних вимог та визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним заочним рішенням порушуються інтереси Харківської міської ради, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені.

За змістом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Збереження житлової площі за наймачами не відноситься до обов`язків органів місцевого самоврядування, оскільки стосується реалізації особистих житлових прав особи.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що у рішенні суду не вказано про наявність оголошення про виклик відповідача до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно вимог частини 11 статті 128 ЦПК України до суду викликаються через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме.

Матеріали справи свідчать про те, що зареєстроване місце проживання відповідачки суду відомо, проте, за місцем реєстрації у м. Харкові вона не мешкає та кореспонденцію не отримує.

Разом з тим, згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що сама ОСОБА_1 заочне рішення суду першої інстанції не оскаржила, підстави для скасування заочного рішення за апеляційною скаргою ХМР відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності достатніх доказів факту непроживання відповідача за спірною адресою спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Артамонова Олександра Віталійовича - представника Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.Ю. Тичкова

О.М. Хорошевський