КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

за участю сеекретара - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року в справі за клопотанням ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у цивільній справі №757/17997/14-ц за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Юрія Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -

у с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду з клопотанням про скасування тимчасового обмеження відносно нього у праві виїзду за межі України у цивільній справі №757/17997/14-ц, застосованого постановою Київського апеляційного суду 14.03.2019 року за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. про тимчасове його обмеження у праві виїзду за межі України. При цьому зазначав, що 17.10.2019 року державним виконавцем повернуто стягувану виконавчий документ без подальшого виконання, а томувідсутні підстави для його обмеження у праві виїзду за кордон.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року в задоволенні вказаного клопотання ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити його клопотання. На його думку, суд не врахував відсутність обставин, які б свідчили про умисне його ухилення від виконання рішення суду в даній справі, він не вчиняв та не вчиняє умисно жодних дій або бездіяльність, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань або тих, які унеможливлювали примусове виконання рішення суду, частково сплачує заборгованість. Доказів зворотного не існує. Після того, як йому було обмежено в праві виїзду за межі України ним було надано доступ державному виконавцю до усього наявного у нього майна, також повідомлено про наявність рахунку у цінних паперах, проте державним виконавцем воно не було оцінено та реалізовано з метою погашення заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , приватний виконавець виконавчого округу Телявський А.М. зазначив, що постановою Київського апеляційного суду 14.03.2019 року боржнику ОСОБА_1 тимчасово обмежено виїзд за межі України до виконання ним виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва 11.11.2015 року у справі №757/17997/14.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 зазначає про законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції. Указує, що з заявою про повернення виконавчого листа він звертався до державної виконавчої служби, у зв`язку з невиконанням останньою своїх обов`язків щодо виконання рішення суду. На даний час здійснюється примусове виконання рішення суду приватним виконавцем виконавчого округу Телявським А.М., яким відкрито виконавче провадження 18.10.2019 року, а постановою Київського апеляційного суду 14.03.2019 року боржнику ОСОБА_1 тимчасово обмежено виїзд за межі України до повного виконання ним виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва 11.11.2015 року у справі №757/17997/14. Постанова про відкриття виконавчого провадження від 18.10.2019 р. у цей же день рекомендованим листом була направлена боржникові, що підтверджується копіями реєстрів відправлень та матеріалами судової справи. Таки дії повністю узгоджуються із вимогами Закону України «Про виконавче провадження» (стаття 28). Так, у відповідності до цієї статті постанова про відкриття виконавчого провадження надсилається рекомендованим поштовим відправленням, а боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Посилання боржника про зміну обставин, які мають значення для вирішення питання щодо скасування обмежень відносно нього у праві виїзду за межі України, не ґрунтується на доказах, які б свідчили, що відбулась така зміна і з`явились підстави для звернення боржника з заявою про скасування обмежень відносно нього. Жодних дій, які свідчили б про сприяння в реалізації майна, що належить йому на праві власності , зокрема і цінних паперів, які належать йому на праві приватної власності та в рахунок яких можливо було б виконати судове рішення, боржником протягом п`яти років не здійснювалось, а протягом всього часу висловлювалась лише його незгода з розміром вартості цінних паперів. Отже відсутність реальних дій з боку боржника свідчить лише про його свідоме ухилення від виконання рішення.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що на виконанні у старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. перебував виконавчий лист № 757/17997/14-ц, виданий 11.11.2015 року Печерським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 174 863,39 грн. суми боргу, 3654,01 грн. судових витрат.

У рамках виконавчого провадження № 49420175, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановський Ю.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ..

Постановою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року, якою відмовлено в задоволенні подання, скасовано та постановлено нове рішення, яким подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 задоволено та тимчасово обмежено останнього у праві виїзду за межі України.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. від 17.10.2019 року, за заявою стягувача ОСОБА_2 про повернення виконавчого документу, виконавчий лист від 11.11.2015 року №757/17997/14-ц, виданий Печерським районним судом м. Києва, повернуто стягувачу.

18.10.2019 року постановами приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. відкрито виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа від 11.11.2015 року № 757/17997/14-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 174 863,39 грн. суми боргу, 3654,01 грн. судових витрат, за № 60358368 і за №61554090 від 18.10.2019 про стягнення основної винагороди приватного виконавця, які направлено на адресу ОСОБА_1 , що підтверджується копіями реєстру відправлення (а.с.75-79).

Указані виконавчі провадження об`єднано у зведене виконавче провадження за № 61554090.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження відносно нього у праві виїзду за межі України у цивільній справі №757/17997/14-ц, застосованого постановою Київського апеляційного суду 14.03.2019 року, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи заявника з тих підстав, що обмежувальний захід було застосовано до нього у зв`язку із встановленням судом факту свідомого ухилення від виконання рішення суду, та як вбачається з матеріалів справи, то на даний час здійснюється примусове виконання рішення суду в справі №757/17997/14-ц у зведеному виконавчому провадженні, відкритому 18.10.2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М.. При цьому судом не встановлено наявність обставин для скасування обмежувальних заходів накладених на заявника внаслідок невиконання зобов`язань.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника боржника, стягувача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Київський апеляційний суд, обмежуючи 14.03.2019 року ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва 11 листопада 2015 року у справі №757/17997/14-ц, керувався тим, що сума заборгованості є значною, рішення суду не виконується боржником з 2015 року, проте за даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_3 протягом 2015 - 2016 років багаторазово перетинав кордон України, тобто має реальні можливості виконувати обов`язок щодо виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини, оскільки будь-яких доказів того, що поїздки ОСОБА_1 за кордон України оплачувались не ним особисто, матеріали справи не містять.Зазначені обставини свідчать про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. І на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань вже відбувся і є об`єктивно наявним та вбачається з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до частини 5 статті 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Звертаючись до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 посилався на те, що оскільки виконавчий лист державним виконавцем, за поданням якого і було обмежено виїзд, повернуто стягувачу за його заявою, без подальшого виконання, то наразі відсутні підстави для обмеження права заявника.

Судом першої інстанції перевірено вказаний довід та встановлено, що вже на наступний день після повернення державним виконавцем виконавчого листа виданого Печерським районним судом м. Києва 11 листопада 2015 року у справі №757/17997/14-ц стягувачу, приватним виконавцем Телявським А.М. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного листа.

Указана обставина свідчить про безпідставність заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства виходячи з наступного:

1) мета цивільного судочинства, закріплена у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання;

2) провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов`язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.

«Ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням» слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Зазначаючи про те, що він свідомо і умисно не вчиняв і не вчиняє жодних дій або бездіяльності, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань, частково сплачував заборгованість, ОСОБА_1 на підтвердження зазначеної обставини надав довідку ТОВ «ПГ-сервіс» від 27.09.2019 року, з якої убачається, що з березня 2017 року по серпень 2019 року із його заробітної плати на підставі постанови ДВС №49420175 від 29.03.2017 року утримано і перераховано 19 159,00 грн.. Також зазначав, що державним виконавцем було накладено арешт на належні йому цінні папери, а також після того як його було обмежено у праві виїзду за межі України, він продовжував вчиняти дії спрямовані на виконання виконавчого листа, повідомивши державному виконавцю про усе наявне належне йому майно, яке знаходиться у будинку по АДРЕСА_1 , яке і було описано та арештовано державним виконавцем 06.07.2019 року.

Оцінюючи надані заявником докази на предмет зміни обставин, які, на думку ОСОБА_1 , є підставою для скасування обмеження на виїзд за межі України, суд апеляційної інстанції уважає, що вони не свідчать про свідомі наміри боржника виконати зобов`язання.

Так, після обмеження ОСОБА_1 у виїзді за межі України за постановою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року, з його заробітної плати на підставі постанови державного виконавця відповідно до довідки ТОВ «ПГ-сервіс» від 27.09.2019 року утримувалось по 724,50 грн., що за чотири місяці склало лише 2898,00 грн., проте як сума боргу складає 25 174 863,39 грн., а описане та арештоване державним виконавцем майно ( побутові речі-одяг, взуття, аксесуари і т.д.) не реалізоване та взагалі не реалізовувалось та знаходиться на зберіганні у боржника вже більше року ( а.с.110-115 том 8).

Тобто, жодних дій, які свідчили про наміри ОСОБА_1 виконати зобов`язання (сприяння в реалізації майна, що належить йому на праві власності, зокрема і цінних паперів; укладення зі стягувачем мирової угоди відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» та інш.) , боржником протягом п`яти років не здійснювалось, не здійснюються і після обмеження його у праві виїзду.

Посилання боржника про те, що саме державним виконавцем не було оцінено та реалізовано з метою погашення заборгованості описане та арештоване належне йому майно, на увагу не заслуговує, оскільки сам боржник повинен бути зацікавлений у якнайшвидшому виконанні зобов`язання та не позбавлений був права ще до арешту майна самостійно його реалізувати, сплативши стягувачеві виручені кошти у рахунок заборгованості, а після накладення арешту на майно державним виконавцем, мав право оскаржити бездіяльність останнього.

Проте жодних дій, які б свідчили про свідоме бажання ОСОБА_1 якнайшвидше виконати рішення суду, останнім не здійснено.

При цьому слід зазначити, що факт наміру здійснювати виїзд за межі України , свідчить про наявність фінансів на поїздки, а отже і можливість здійснювати погашення заборгованості не по 724,50 грн. в місяць, а в значно більшому розмірі.

Наведене вказує про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків і після ухвалення постанови Київським апеляційним судом від 14.03.2019 року про обмеження у праві виїзду за кордон.

На підставі викладеного, ураховуючи принцип обов`язковості судового рішення, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстави до скасування якої відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

УхвалуПечерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук