ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/1671/20 Головуючий у 1-й інстанції: Іваненко О. В.
Провадження № 22-ц/807/2276/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21.12.2018р. ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3500,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач в порушення законодавства та умов договору не сплатив до теперішнього часу заборгованість за кредитом, тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 20.12.2019 року становить 12620,18 грн., та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 7059,59грн. та стягнуто сплачений судовий збір у розмірі 2102,00грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення відсотків за користування кредитом та відсотків за ст. 625 ЦК України та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 21.12.2018р. між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір у вигляді заяви № б/н, згідно якого відповідачу був наданий кредит у сумі 3500,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.11-12).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що він згідно зі статтею 634 Цивільного кодексу України приєднується до Умов та правилами надання банківських послуг Приватбанку, які розміщені у інтернеті на офіційному сайті банку, і які разом з пам`яткою клієнта і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Умови та правила надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

На підставі вказаних складових договору банком було надано кредитні кошти відповідачу, за користування якими нараховувались відсотки, але позивач кредит та нараховані відсотки не погашав, у зв`язку з чим у нього перед банком утворилась заборгованість.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 20.12.2019р. складає 12 620,18грн., з яких: 7059,59грн. заборгованість за тілом кредиту; 2 255,15грн. заборгованість за простроченими відсотками; 2 228,29грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 577,15грн. штраф (процента складова) (а.с. 10), яку банк просив стягнути з відповідача.

Частково задовольняючи цей позов банку, суд виходив із того, що за наданими банком доказами відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Але вважав, що надані в кредит кошти мають бути повернуті відповідачем банку, стягнувши суму тіла кредиту у визначеному банком розмірі 7 059,59 грн. та судові витрати.

В апеляційній скарзі банк вважає, що зібраними у справі доказами підтверджуються

його вимоги щодо процентів за договором та процентів, нарахованих згідно зі ст. 625 ЦК України, а також просить дослідити надану на стадії апеляційного провадження виписку з рахунку відповідача про рух коштів, якою підтверджується надання кредиту відповідачу та користування останнім кредитними коштами.

Колегія вважає, що надана виписка може бути прийнята та оцінена апеляційним судом, оскільки справа розглянута судом у спрощеному провадженні з першого судового засідання, призначеного у справі.

Банк зазначає, що вказана виписка доводить факт надання кредиту та користування ним відповідачем, але суд визнав ці обставини встановленими, тому і стягнув всю заборгованість за тілом кредиту, яку визначив банк.

Щодо висновків суду про недоведеність банком погодження умов договору в частині відсотків, то колегія повністю погоджується з висновками суду в цій частині, а доводи банку вважає неспроможними.

Так, при вирішенні цієї позовної вимоги суд навів ретельний аналіз законодавчих актів, якими врегульовані ці правовідносини. Проаналізував докази, надані банком, та врахував правову позицію ВС, висловлену у постанові від 03.07.2019р. (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розробляє саме підприємець (в даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляє Банк, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим, Банк повинен підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 536 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З огляду на такий ретельний аналіз нормативних актів у спірних правовідносинах, є правильним посилання суду на відсутність саме письмового договору, у якому мали б бути викладені всі його істотні умови, який був би підписаний сторонами, зокрема, позичальником, яке це унормовано статтею 1055 ЦК України.

При цьому, суд правильно вказував, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) також не підписані відповідачем, що робить таку домовленість нікчемною в силу положень статті 1055 ЦК України.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Умови та правила надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В матеріалах справи також міститься підписаний відповідачем документ Паспорт споживчого кредиту, у якому надається наступна інформація: 1. Інформація про контактні дані про кредитодавця; 2. Інформація та контактні дані кредитного посередника: 3. Основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача; 4. Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача; 5. Порядок повернення кредиту; 6. Додаткова інформація; 7. Інші важливі правові аспекти.

При цьому найменування розділу 3 «Основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача» свідчать про те, що споживачу пропонуються певні умови на його розсуд, а він має визначитись, які влаштовують його для подальшого укладення договору.

На це вказує також зазначення у розділі 7 «Інші важливі правові аспекти» про таке: умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

Зі свого боку, споживач підписав цей Паспорт споживчого кредитування, зокрема, із надрукованою вказівкою про те, що він підтверджує отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`янення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі і у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

З огляду на вказаний зміст Паспорту споживчого кредитування, колегія визнає, що цей документ не є кредитним договором із узгодженими умовами, а носить лише інформаційний та ознайомлювальний характер, та передує укладенню договору між сторонами на прийнятних умовах, тобто є підготовкою до укладення договору, але не підміняє сам договір.

На користь вказаному також свідчить запис у Паспорті споживчого кредитування, що викладена в ньому інформація зберігає чинність та є актуальною лише до 05.01.2019р.

Таким чином, колегія повністю погоджується з судом першої інстанції щодо висновків, що Тарифи банку та Умови і правила надання банківських послуг не є складовими кредитного договору, а також визнає, що Паспорт споживчого кредиту носить інформативний характер, але також не відноситься до складової частини кредитного договору, а тому і на підставі цих документів не можна визначати заборгованість відповідача перед банком за відсотками.

Крім того, наголошуючи на тому, що має право на нарахування відсотків за статтею 625 ЦК України, банк між тим, таке своє право визначає знову ж таки на підставі Умов і правил надання банківських послуг, оскільки застосовує для нарахування ставку 86,4 %, встановлену не законом, а обумовлену саме цими Умовами та правилами і Паспортом споживчого кредитування.

Не можуть бути нараховані і 3 % річних на заборгованість за тілом кредиту відповідно до вимог ч. 2 статті 625 ЦК України, оскільки у вказаному банком періоді з 21.12.2018р. по 20.12.2019р. вимога позичальнику про повернення кредиту не пред`являлась, а такою вимогою слід вважати лише звернення до суду з цим позовом, а отже таке право у банку настало лише з 02.03.2020р. моменту звернення з позовом до відповідача ОСОБА_1 .

Зважаючи на встановлені обставини, в такому разі єдиним доказом договірних відносин є анкета-заява клієнта від 21.12.2018р., у якій сторони не визначала істотних умов кредитного договору.

Тому колегія погоджується с висновками суду про те, що банком підтверджено надання кредитних коштів відповідачу, що зумовлює стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту, але не підтверджено узгодження інших умов кредитного договору. Відтак, суд обґрунтовано відмовив у стягнення інших складових заборгованості.

З огляду на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу банку необґрунтованою, тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2020 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 02 жовтня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.

Дата документу 02.10.2020 Справа № 937/1671/20