КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року, постановлену під головуванням судді Остапчук Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди,-

встановив:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Київського апеляційного адміністративного суду та суддів цього суду ОСОБА_3., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, унаслідок незаконної дії суду в складі колегії цих суддів, що не пов`язана із здійсненням правосуддя.

Як на спричинення моральної шкоди посилається на те, що відповідачами вчинено незаконну дію, оформлену ухвалою від 07 липня 2016 року про зупинення провадження у справі №826/23650/15 за її позовом, чим створено правову невизначеність щодо розумних строків розгляду справи.

Зазначена ухвала скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 листопада 2016 року, чим встановлено вину відповідачів.

Ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України.

Не погодившись з постановленою ухвалою, представником ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, заявлені позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом не досліджено доказів у справі, безпідставно оголошено перерву в судовому засіданні 19 жовтня 2017 року, а також безпідставно не проведено судового засідання 05 грудня 2017 року, ураховуючи, що представник позивача з`явився до суду.

Зазначає, що пункт 1 частини 1 статті 205 ЦПК України, якою керувався суд, не підлягає застосуванню.

Вказує, що суду був заявлений відвід, проте ухвала суду від 25 жовтня 2017 року за наслідками його розгляду не містить належного мотивування.

Далі апеляційна скаргу ґрунтується на доводах, в яких викладено підстави звернення до суду та виклад мотивів для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 березня 2018 року апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто у зв`язку із невиконанням вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 червня 2020 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 березня 2018 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , ухвалою Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року справу призначено до розгляду.

Київський апеляційний адміністративний суд надав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що вимоги позивача стосуються перегляду судового рішення у спосіб, який не передбачено законом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити та задовольнити позовні вимоги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як па підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що перегляд судових рішень здійснюється в порядку його оскарження до вищого суду, у зв`язку із чим закрив провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, судом першої інстанції установлено наступне.

19 жовтня 2017 року у справі відбулось судове засідання, в якому оголошено перерву до 05 грудня 2017 року у зв`язку із неявкою відповідачів.

Незгода скаржника із рішенням суду про необхідність оголошення у справі перерви не є тими підставами, з яким закон пов`язує скасування ухвали суду, що оскаржується в цьому провадженні та така подія не має зв`язку із постановленням ухвали, відтак суд апеляційної інстанції цей довід апеляційної скарги відхиляє.

В частині доводів апеляційної скарги щодо заявленого відводу, то судом апеляційної інстанції установлено наступне.

Заявляючи відвід, представник позивача послався на пряму чи побічну заінтересованість судді у результаті розгляду справи, вказав про наявність інших обставин, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості суду, мотивувавши зазначене тим, що у справі №757/26819/16-к цим суддею постановлена завідомо неправосудна ухвала, у якій приймав участь позивач, проте в іншій справі аналогічне питання вирішено на користь позивача.

Відповідно до статті 20 ЦПК України в редакції Закону №1618-IV 18 березня 2004 року визначено:

1. Суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання;

2) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

3) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі;

4) якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді;

5) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 11-1 цього Кодексу.

2. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї або близькими родичами між собою.

Ухвалою Печерського районного суду від 19 жовтня 2017 року у задоволенні заяви про відвід відмовлено. Ухвала мотивована тим, що представник позивача не надав достовірних даних для відводу судді і відомості заяви не містять підстав для відводу.

У Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (пункт 1 статті 6 Конвенції).

Наявність безсторонності відповідно до пункт 1 статті 6 Конвенції має визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі будь-які сумніви в його безсторонності. Об`єктивний критерій безсторонності означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Правосуддя повинно не тільки чинитись, повинно бути також видно, що воно чиниться. Важливим питанням є довіра, яку суду повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві.

(Рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2006 року у справі "Білуха проти України")

Кожний суддя, стосовно якого існують будь-які сумніви щодо недостатньої неупередженості, повинен відмовитись від розгляду справи.

(Рішення ЄСПЛ у справі "Мікалефф проти Мальти")

Стаття 376 ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, яку має застосовувати суд апеляційної інстанції з огляду на частину 3 статті 3 цього Кодексу визначає, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою ( пункт 2 частини 3 ).

Відповідно до частини 4 статті 36 ЦПК України чинної редакції незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Заявляючи відвід з мотивів прийняття суддею в іншій справі завідомо неправосудних рішень, заявник не навів доказів цьому, які могли б поставити під розумний сумнів об`єктивність та неупередженість суду в цій справі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала щодо відводу містить виклад висновків суду в тій мірі, які в цілому можливо уважати достатніми по відношенню до мотивів заявленого відводу. Підстав уважати, що ухвала не містить належного мотивування, а викладене є недостатнім, суд апеляційної інстанції не убачає.

В частині доводів апеляційної скарги щодо проведення судового засідання 05 грудня 2017 року о 16 год. 30 хв. суд апеляційної інстанції вказує на таке.

Відповідно до даних довідки, складеної секретарем судового засідання, учасники справи не з`явились, судове засідання закінчено о 16 год. 35 хв.

05 грудня 2017 року представником позивача із зазначенням часу "16 год. 40 хв." через канцелярію суду подано заяву про проведення судового засідання у зв`язку із відмовою суду у його проведенні.

Проте матеріали справи не містять доказів, які дали б можливість дійти висновку, що представник позивача завчасно прибув до суду, отже не установлено порушення вимог закону під час проведення судового засідання.

Складення секретарем судового засідання довідки про те, що фіксування судового засідання не здійснювалось, не суперечить статті 197 ЦПК України в редакції на дату постановлення оскаржуваної ухвали, частиною 2 якої визначено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Журнал судового є документом, що формується програмою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу і оскільки фіксування не відбувається, то журнал не ведеться (не створюється програмою). Довідка секретаря судового засідання є документом, що забезпечує відображення інформації про подію, якою є нездійснення фіксації судового засідання.

Щодо закриття провадження у справі, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 11 статті 49 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

В цій справі позивач обґрунтовує свої вимоги діями суду, який зупинив провадження у справі, а незаконність цієї дії мотивована тим, що ухвала про зупинення провадження скасована судом вищої інстанції.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Без згоди Вищої ради правосуддя суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Згідно із частиною 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Частиною 5 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

На спірні правовідносини не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не можуть бути відповідачами або іншою стороною, яка бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.

У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Такі правові позиції висловлені Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-3139цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2018 року у провадженні №61-1091св17, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018 року у провадженні №14-90цс18, від 21 листопада 2018 року у провадженні №14-399цс18, від 27 березня 2019 року у провадженні №14-638цс18.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №454/3208/16-ц наведено наступні висновки:

14. Згідно з частиною сьомою статті 49 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

15. Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), №20347/03, §36, від 12 березня 2009 року).

16. Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі - ЦК України). Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

17. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

18. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; аналогічні приписи закріплені у частинах першій і третій статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року).

19. Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

20. Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

21. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

22. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

23. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

24. Приписи "заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства" (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), "заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства" (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження), "позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства" (пункт 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного чи адміністративного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

25. Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

26. Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

27. У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Підстави та предмет позову ОСОБА_1 за своїм змістом є такими, що унеможливлюють здійснення провадження у справі до визначених нею відповідачів з огляду на мотиви, що наведені вище.

Закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України в редакції Закону №1618-IV 18 березня 2004 року повністю кореспондується із підставами позову, його предметом та висновками суду, на підставі яких постановлено ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення с додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова