Справа № 565/482/18 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/927/20 Категорія: 39 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря - Губарик К. А.,

представника позивачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій незаконними та скасування нарахування штрафу, пені, стягнення самовільно списаних коштів з депозитного договору за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 07 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про визнання дій незаконними та скасування нарахування штрафу, пені, стягнення самовільно списаних коштів з депозитного договору.

Позовні вимоги мотивували тим, що 07 червня 2016 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», з іншої, було укладено кредитний договір № VONVLON06854 у виді невідновлювальної кредитної лінії з встановленим лімітом 89 512 грн 91 коп., в тому числі: 52 473 грн 41 коп. на реструктуризацію заборгованості за умовами та правилами надання банківських послуг № 25089082, укладеними між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рута» (далі - ТОВ «Рута»; 31 792 грн 22 коп. на реструктуризацію заборгованості за умовами та правилами надання банківських послуг № 25089082, укладеними між банком та ТОВ «Рута»; 34 грн на реєстрацію рухомого майна у Державному реєстрі обтяження рухомого майна, шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п. 2.1.2; 5 213 грн 28 коп. судові витрати передбачені п.п. 2.2.13, 2.3.12, 6.8 цього договору, зі сплатою 32 % річних за користування кредитом, строком до 05 червня 2017 року.

Позивачі зазначали, що згідно п. А.3 розділу А «Істотні умови кредитування» вказаного кредитного договору, термін повернення кредиту згідно з графіком зменшення поточного ліміту встановлено 05 числа кожного місяця, дата останнього платежу 05 червня 2017 року. Відповідно до п. А.5 зобов`язання позичальника забезпечено: договором застави №VONVLON06854/DZ від 07 червня 2016 року в розмірі застави 19 000 грн; договором поруки № VONVLON06854/DР1 від 07 червня 2016 року, укладеним між банком та ОСОБА_3 на суму 89 512 грн 91 коп.; договором поруки №VONVLON06854/DР2 від 07 червня 2016 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 на суму 89 512 грн 91 коп.

Зазначали, що графіком зменшення поточного ліміту, який є додатком №1 до кредитного договору № VONVLON06854 від 07 червня 2016 року, між сторонами були узгоджені строки погашення заборгованості. На виконання кредитного договору ОСОБА_2 в період з 05 липня 2016 року по 05 червня 2017 року сплатив всього 99 998 грн 92 коп. 22 листопада 2017 року відповідач здійснив самовільне списання коштів у розмірі 19 106 грн 56 коп., які згідно договору застави № VONVLON06854/DZ від 07 червня 2016 року передані в забезпечення кредитного договору, що підтверджується випискою руху коштів по рахунку № НОМЕР_1 та дублікатом квитанції № Р230453 від 22 листопада 2016 року. Згідно довідки банку від 08 червня 2017 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № VONVLON06854 від 07 липня 2016 року становить 107 198 грн 99 коп.

Вважають, що банк безпідставно нарахував штраф у розмірі 109 234 грн 48 коп. та списав кошти у розмірі 19 000 грн, які знаходилися на депозитному рахунку. Крім того, на їх думку, неправомірним є обрахування строків прострочення внесення щомісячного платежу як 31 день, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які встановлюють обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, а тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Ураховуючи наведене, позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» в частині самовільного списання грошових коштів з депозитного рахунку № SAMDNWFD501 від 06 червня 2016 року у розмірі 19 000 грн, нарахування штрафу у розмірі 109 234 грн 48 коп. та пені по кредитному договору № VONVLON06854 від 07 червня 2016 року, неправомірними; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок платежів за кредитним договором № VONVLON06854 від 07 червня 2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», скасувати нарахування штрафу у розмірі 109 234 грн 48 коп. та пені; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» самовільно списані грошові кошти з депозитного рахунку № НОМЕР_2 від 06 червня 2016 року у розмірі 19 000 грн.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 07 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_1 , покликаючись на неправильну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки суд з порушенням норм процесуального права незаконно відмовив у клопотанні позивачів щодо відновлення підготовчого провадження та приєднанні до матеріалів справи уточненої заяви про зміну предмету позову, у задоволенні якого судом було відмовлено, та розгляд справи проводився без врахування змінених позовних вимог. Крім того, судом не було взято до уваги твердження позивачів про порушення відповідачем умов кредитного договору та строків його виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Кузін Є. В., вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті і справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилалися позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у суді, а обраний ними спосіб захисту, є неефективним, у зв`язку з чим вважав, що підстави для задоволення позову відсутні.

Такий висновок суду є правильний.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та позивачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VONVLON06854 у виді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 89 512 грн 91 коп., в тому числі: 52 473 грн 41 коп. на реструктуризацію заборгованості за умовами та правилами надання банківських послуг № 25089082, укладеними між банком та ТОВ «Рута»; 31 792 грн 22 коп. на реструктуризацію заборгованості за умовами та правилами надання банківських послуг № 25089082, укладеними між банком та ТОВ «Рута»; 34 грн на реєстрацію рухомого майна у Державному реєстрі обтяження рухомого майна, шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п. 2.1.2 цього договору, у розмірі 5 213 грн 28 коп. на сплату судових витрат, передбачених п.п. 2.2.13, 2.3.12, 6.8 цього договору, зі сплатою 32% річних за користування кредитом, строком до 05 червня 2017 року (а.с.7-10).

Пунктом А.5 вказаного кредитного визначено, що виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечуються: договором застави № VONVLON06854/DZ від 07 червня 2016 року у розмірі застави 19 000 грн.; договором поруки № VONVLON06854/DP1 від 07 червня 2016 року, укладеним між банком та ОСОБА_3 на суму 89 512 грн 91 коп.; договором поруки № VONVLON06854/DP2 від 07 червня 2016 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 на суму 89 512 грн 91 коп. (а.с.12-15).

Сторонами було узгоджено графік зменшення поточного ліміту, який є додатком № 1 до кредитного договору (а.с.11).

Пунктом А.3 розділу А «Істотні умови кредитування» вказаного договору визначено, що термін повернення кредиту передбачається в Графіку зменшення поточного ліміту (Додаток № 1 цього Договору), тобто 05 числа кожного місяця, дата останнього платежу 05 червня 2017 року. Згідно зі ст. ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань передбачених в Графіку погашення кредиту понад 30 днів позичальник сплачує банку штраф у розмірі 109 234 грн 48 коп.; датою погашення заборгованості є 31 день; вся заборгованість по кредиту починається з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32 день), рахується простроченою.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав, надавши позивачу кредитні кошти, а позивач ОСОБА_2 , підписавши договір зрозумів істотні умови, передбачив негативні наслідки його невиконання, виконував взяті на себе зобов`язання протягом тривалого проміжку часу і сплачував чергові платежі саме до 05 числа кожного місяця (а.с.21-26, 28-35).

Проте, як вбачається з довідки банку № 6ТМ3-5ІR8-GCRF-S7G3 від 08 червня 2017 року, у відповідача ОСОБА_2 перед відповідачем існує заборгованість за кредитним договором № VONVLON06854 від 07 липня 2016 року у розмірі 107 198 грн 99 коп. (а.с.20).

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, 22 листопада 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» списав кошти з рахунку позивача у розмірі 19 106 грн 56 коп., які, як зазначає останній, внесені ним в забезпечення кредитного договору. Крім того, банк списав 19 000 грн з депозитного рахунку (а.с.18).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 598 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється частково або у в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином - зазначено в ст. 599 цього Кодексу.

Статтями 253, 254 ЦК України визначено, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу.

У п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно ст. 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 та 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Нарахування позивачу штрафу (пені тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові №320/8618/15-від 10 жовтня 2019 року.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, наведене дає підстави вважати, що позивачі у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довели та не надали належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звертаючись з вищевказаним позовом до суду позивачі вибрали не ефективний спосіб захисту своїх прав, що свідчить про безпідставність заявленого ними позову.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_1 про неправомірність дій відповідача АТ КБ «Приватбанк» є безпідставними, оскільки кредитним договором сторони чітко визначили відповідальність за порушення зобов`язання та обумовили, що датою погашення заборгованості є 31 день, тому сплативши черговий платіж 11 листопада 2016 року, а не 05 числа цього ж місяця, позивач ОСОБА_2 недотримався строку погашення чергового платежу, що стало підставою нарахування штрафу та пені визначені цим договором.

Крім того, покликання апелянтів на порушенням судом норм процесуального права, а саме на незаконну відмову у їх клопотанні щодо відновлення підготовчого провадження та приєднанні до матеріалів справи уточненої заяви про зміну предмету позову, та неправомірний розгляд судом справи без врахування змінених позовних вимог, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки цивільно-процесуальним законом не передбачено при розгляді справи повернення зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є його власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 07 липня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: