Справа № 484/5696/19
Провадження №22ц/812/1426/20 Головуючий у 1-ї інстанції Маржина Т.В.
Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 вересня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Цуркан І.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , подану від його імені

адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 квітня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Маржиної Т.В. о 9 год. 30 хв. у приміщенні суду в місті Первомайськ Миколаївської області, по справі

за позовом

ОСОБА_3 до Фермерського господарства (ФГ) «Основа»

про розірвання договору оренди землі,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Коренко Т.В., звернувся до суду із позовом до ФГ «Основа» про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного 1 серпня 2004 року між сторонами.

Позивач зазначав, що з 22 грудня 2003 року є власником земельної ділянки площею 5,1 га, що розташована в межах території Романовобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

1 серпня 2004 року між ним та ФГ «Основа» укладено договір оренди строком на 15 років.

27 лютого 2019 року він повідомив фермерське господарство про закінчення строку договору і бажання особисто розпоряджатися та користуватися належною йому земельною ділянкою.

На своє звернення позивач отримав відмову в поверненні землі з посиланням на закінчення строку дії договору 1 листопада 2021 року, за спливом 15 років з дня державної реєстрації договору.

Вважаючи відмову у поверненні земельної ділянки незаконною, позивач посилався на своє право, як власника, витребувати належну йому ділянку з чужого незаконного володіння, але заявив інші вимоги про розірвання договору з підстав не проведення перерахунку орендної плати з огляду на нормативну грошову оцінку земельної ділянки, без врахування індексу інфляції та невиконання обов`язків з проведення розрахунку в натуральній формі, а також на відсутність у додатках до договору повного комплекту документів.

Посилаючись на наведені обставини, та суттєві порушення орендарем взятих на себе зобов`язань, позивач просив про розірвання договору оренди, строк за яким, на його думку сплив.

У відзиві на позов відповідач ФГ «Основа» вважало вимоги ОСОБА_3 такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з того, що строк договору оренди закінчується у 2021 році, а відповідачем, як орендарем, виконуються обов`язки із своєчасної виплати орендної плати, як у натуральній формі, так і в грошової, на підтвердження чого представником відповідача надані відомості та видаткові касові ордери.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, на користь ФГ «Основа» з позивача ОСОБА_3 стягнуто судові витрати на правничу допомогу в сумі 6 000 грн..

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено як порушення його прав з укладення та виконання договору оренди орендарем, так і систематичність несплати відповідачем орендної плати. Навпаки, сплата орендної плати за договором у натуральній та грошовій формі здійснена фермерським господарством своєчасно та у розмірі, що значно перевищував розмір орендної плати, узгодженої сторонами за умовами договору, і тому підстав для дострокового розірвання договору оренди, строк дії якого не закінчився, немає.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Коренко Т.В., ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення ним вимог закону.

На думку апелянта судом першої інстанції не взято до уваги право позивача на одностороннє розірвання договору, яким він скористався, направивши відповідну заяву на ім`я відповідача.

Строк дії договору оренди закінчився у серпні 2019 року, так як права та обов`язки сторін за договором виникли не з моменту його реєстрації, а з моменту укладення.

Зазначала, що нормативна грошова оцінка землі є основою для визначення розміру орендної плати та її перегляду, але вона у договорі відсутня.

Вказувала, що відповідач жодного разу не виплатив орендну плату з урахування індексу інфляції та не надав послуги з оранки присадибної ділянки, доставки в млин один раз на рік та ритуальні послуги, що є підставою для ствердження, що відповідачем не виконаний обов`язок із своєчасної сплати орендної плати.

Не додано відповідачем і додатків, які повинні бути невід`ємною частиною договору, а саме кадастровий план, акт визначення меж земельної ділянки та наявність сервітутів.

Стягнення витрат на правничу допомогу не відповідають положенням статті 1 Закону №4191-VІ, якою передбачено розрахунок таких витрат не більше ніж 40% від встановленого розміру мінімальної заробітної плати за годину праці.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно з положеннями статей 13, 15 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Змістом цього договору є права та обов`язки сторін договору, щодо використання земельної ділянки, визначення розміру орендної плати, порядок і умови її сплати, припинення договору та відшкодування збитків.

Судом встановлено, що на підставі договору оренди землі від 1 серпня 2004 року, укладеним між орендодавцем ОСОБА_3 і орендарем ФГ «Основа» строком на 15 років, відповідач за використання належної на праві власності орендодавцю земельної ділянки площею 5,1 га, яка розташована в межах території Романовобалківської сільської ради, зобов`язався сплачувати оренду плату у грошовій формі у розмірі 1065 грн. без урахування індексів інфляції або у натуральній формі: 1 т пшениці, 1 т фуражного зерна, 100 кг соняшника, оранки присадибної ділянки, доставки в млин один раз на рік, ритуальними послугами на суму 300 грн. (а.с.14-17).

Договір зареєстровано у Книзі державної реєстрації договорів оренди землі по Романовобалківській сільській раді 1 листопада 2006 року за Р.№26 (а.с.16).

Посилаючись на те, що строк договору сплив 1 серпня 2019 року, представник позивача зазначала про порушення фермерським господарством прав власника землі на користування належним йому майном, та не врахувала дату реєстрації спірного договору та відповідні правові висновки ВС за аналогічними обставинами, які у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України, вірно враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Так, за висновком щодо застосування норм права, який викладено КЦС ВС у постанові від 15 серпня 2018 року при розгляді справи №532/384/16ц слідує, що згідно із частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Отже, строк оренди земельної ділянки (існування права оренди земельної ділянки) не може починатися раніше за строк дії договору оренди такої земельної ділянки. Строк дії договору земельної ділянки, починається після набрання таким договором чинності, а не з моменту його укладення.

За змістом статей 18 та 20 Закону «Про оренду землі», які підлягають застосуванню до договору оренди земельної ділянки згідно з вимогами статті 792 ЦК України та статті 93 ЗК України, укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації та набирає чинності після такої реєстрації, що узгоджується з положеннями частини першої статті 210 ЦК України.

Отже, підстави для повернення орендарем земельної ділянки її власнику відсутні, так як строк дії договору спливає 1 листопада 2021 року.

Разом з тим, орендодавець наполягав на розірванні договору оренди, одночасно заявив, що фермерським господарством порушені умови виконання обов`язку щодо своєчасної оплати орендної плати, виходячи із нормативно-грошової оцінки землі та індексу інфляції, та надання відповідного додатку документів до договору.

При цьому будь-яких розмірів заборгованості, в тому числі щодо відмови у оранці присадибної ділянки, доставки в млин один раз на місяць, та необхідності надання ритуальних послуг, суду не надав.

За змістом статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Як слідує із змісту договору оренди землі (а.с.15-16) оплата орендної плати здійснюється в альтернативної формі: або у грошовій, яка визначена у твердій сумі, або у натуральній, де передача продукції в рахунок оплати оформлюється відповідними актами. Розмір орендної плати переглядається кожний рік, та пов`язаний зі зміною умов господарювання, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, а також погіршення стану орендованої ділянки та в інших випадках, передбачених законом.

18 грудня 2019 року ОСОБА_3 подана претензія з повернення йому земельної ділянки та порядку розрахунку орендної плати без вказівки на будь-які суми боргу, які б існували (а.с.18). Інших звернень орендодавця до орендаря матеріали справи не містять, та учасники справи на наявність таких обставин у справі не вказують.

В той же час за відповідями ФГ «Основа» та поданим ним відзивом (а.с.20-22, 32-62) вбачається, що орендарем при виплаті позивачу орендної плати у грошовій та натуральній формі врахована не лише нормативно-грошова оцінка належної йому землі, вартістю 193 908 грн. 97 коп., а і збитки від інфляції, внаслідок чого фактична сума виплат в рахунок орендної плати щорічно перевищувала 3% від оцінки землі, яка не обумовлена договором, укладеним між сторонами, але по факту складає 5 817 грн. 27коп..

За матеріалами справи ФГ «Основа» у 2019 році, на час виникнення спору, в рахунок виплати орендної плати позивачу ОСОБА_3 передало 1 т пшениці, вартістю 5 400грн., 1 т ячменю, вартістю 4700 грн., 100 кг соняшника, вартістю 900 грн., та сплатило податків на суму 1980 грн. і 165 грн., внаслідок чого загальна сплачена орендна плата у натуральній формі з урахуванням податків склала 13 145 грн..

Також ФГ «Основа» на підтвердження здійснених виплат та передачу продукції в рахунок орендної плати надало накладні, відомості та видатково-касові ордери за період з 2016 по 2019 роки, з яких вбачається, що у 2016 році позивач отримав: 1000 кг ячменю, 1000кг пшениці, 500кг кукурудзи, 100кг соняшнику, 80кг соломи, вартістю 600грн., 1850 грн. додаткової виплати оренди (а.с.41-47); у 2017 році: 1000 кг ячменю, 1000кг пшениці, 1000кг кукурудзи, 100кг соняшнику, та позику в рахунок оренди землі на суму 2000 грн. (а.с.48-53), у 2018 році: 1000 кг ячменю, 1000кг пшениці, 1000кг кукурудзи, 100кг соняшнику, та 3 300 грн. додаткової виплати оренди (а.с.54-58), а також аналогічні відомості за 2019 рік, які наведені судом вище (а.с.59-62).

За такого твердження представника позивача у апеляційній скарзі стосовно недобросовісності орендаря щодо перегляду та систематичності виплати орендної плати є безпідставними та такими, що суперечать матеріалам справи, а на їх підтвердження позивачем та представником не лише не наведено обґрунтувань, але ще і не надано письмових доказів.

Такими ж є доводи про невиконання орендарем обов`язків зі сплати орендної плати у натуральній формі у вигляді оранки присадибної ділянки, доставки в млин один раз на рік, ритуальних послуг на суму 300 грн., оскільки, по-перше, звернень орендодавця до орендаря стосовно надання йому вказаних послуг не мало місця, а по-друге, частина перелічених послуг мають особливий характер, як то ритуальні послуги, та надають у разі смерті особи, а не за твердженням представника позивача щорічно.

За таких обставин, та враховуючи те, що позивачем та його представником не заперечувалося щодо отримання орендної плати за договором за період 2016-2019 років, у обсягах вказаних відповідачем, та за наданими ним документами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди за відсутністю доказів про несистематичну сплату орендної плати.

Разом з тим, обґрунтовуючи підставу для розірвання договору у зв`язку з не наданням додатків до договору оренди, представник позивача не звернула увагу на державний акт про право власності на землю, у якому міститься конфігурація ділянки із зазначенням її меж у натурі, та у самому договорі вказівка на обмеження користування, у зв`язку із розташуванням ЛЕП, що є тими самими невід`ємними додатками до договору оренди разом з актом передачі землі, а також на те, що за змістом статті 32 Закону України «Про оренду землі» сама по собі наявність чи відсутність додатків до договору не є підставою для його припинення шляхом розірвання.

Також є незрозумілим твердження представника позивача у змісті апеляційної скарги про наявність у позивача права на одностороннє розірвання договору, та викладення міркувань на цю тему (а.с.113-115), в той час коли у змісті спірного договору міститься пряма вказівка на заборону одностороннього розірвання договору оренду будь-якою його стороною (а.с.16)

Отже, встановивши, що відповідач розраховується з позивачем по орендній платі у розмірі, більш, ніж встановлено у договорі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди у відповідності до статей 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі».

Надання до суду апеляційної інстанції витягу з Державного реєстру речових прав про нову реєстрацію договору оренди земельної ділянки не впливає на встановлені судом першої інстанції факти відсутності підстав для його розірвання.

Оскільки висновок суду першої інстанції відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону, то не вбачається підстав для скасування чи зміни судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення витрат на правничу допомогу на користь ФГ «Основа» з посиланням на статтю 1 Закону №4191-VІ є помилковими, так як ця норма закону втратила чинність 15 грудня 2017 року, ще до виникнення спору між сторонами.

В той же час при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з огляду на те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, і суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

При цьому судом враховано співмірність розміру витрат відповідача на оплату послуг адвоката із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовими висновками з цього питання, викладеними ВП ВС у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року при розгляді справи №755/9215/15ц.

Клопотань позивача та його представника щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, у зв`язку з порушенням принципу співмірності, не надходило.

Тому враховуючи, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, представником позивача та самим позивачем ці обставини у змісті апеляції не доведені, окрім посилання на норму закону, яка втратила чинність, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення витрат, понесених відповідачем на оплату правничої допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги позивача та його представника зводяться до помилкового розуміння норм матеріального права, переоцінки обставин, вірно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення у справі не впливають.

За таких обставин, і відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки її доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені адвокатом Коренко Тетяни Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова