КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 360/1743/17-ц

24 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 тапредставника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Мусійченка Данила Леонідовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Батрин О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними та наказу про прийняття на роботу незаконним, відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в:

31 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Бородянського районного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 02 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі.

06 грудня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Київської області ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 02 жовтня 2017 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

01 лютого 2018 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії прийнято до провадження Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №360/1743/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та цивільну справу №757/39486/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними та наказу про прийняття на роботу незаконним, спільний номер справи №360/1743/17-ц.

Вимоги об`єднаного позову про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними та наказу про прийняття на роботу незаконним, ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що під час здійснення виконавчих дій щодо виконання виконавчого листа № 360/901/15-ц про стягнення з нього аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей, виданого 28 липня 2015 року Бородянським районним судом Київської області, державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві було встановлено та надано довідку про те, що з 02 березня 2016 року він працює у ПАТ КБ «ПриватБанк» та довідку про заробітну плату, відповідно до якої він працює на посаді адміністратора терміналів «Квітка» і заробітної плати не отримує.

При цьому зазначав, що жодних співбесід зі співробітниками банку щодо прийому його на роботу до ПАТ КБ «ПриватБанк» він не проходив, письмового трудового договору з відповідачем не укладав, заяв про прийняття його на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» не подавав, з наказом № Э.DN-KП-2016-6619047 від 01 березня 2016 року про прийняття на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» ознайомлений не був та не знав про його існування.

Звернувшись до відповідача з вимогою про надання документів, на підставі яких він рахується працівником ПАТ КБ «ПриватБанк», він отримав через електронну пошту копії трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність, без зазначення номеру договору та дати його укладення, вказані договори не підписані керівником банку, чи будь-якою іншою особою, уповноваженою на виконання таких дій від імені банку, а підпис від його імені вчинений не ним.

Також він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із запитом про надання індивідуальних відомостей про нього, як застрахованої відповідачем особи, та отримав довідку форми ОК-5 відповідно до якої він з березня 2016 року рахується застрахованим роботодавцем, страхувальником є роботодавець ПАТ КБ " ПриваБанк", але заробіток йому не нараховується та страхові внески не сплачуються.

Звертав увагу на те, що протиправні дії відповідача унеможливлюють нарахування йому Управлінням пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області надбавки на утриманців, відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», чим йому завдано матеріальну шкоду у вигляді недоотриманих доплат до пенсії, зокрема, надбавки на утриманців за період з 01.11.2016 року по 31.05.2018 року у розмірі 37 204,50 грн.

Враховуючи наведене просив суд:

визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо надання відповідачем відомостей органам Пенсійного Фонду України про нього, як працівника та застраховану особу, для внесення до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на підставі неукладеного трудового договору протиправними та зобов`язати відповідача не подавати до Пенсійного Фонду України відомості про нього, як працівника ПАТ КБ «ПриватБанк»;

стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 37204,50 грн. майнової шкоди;

визнати трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ним недійсними;

визнати наказ ПАТ КБ «ПриватБанк» №№ .DN-KП-2016-6619047 від 01.03.2016 року про прийняття його на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду адміністратора мережі терміналів «Квітка» на ј ставки незаконним;

стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 1280,00 грн. та витрати на оплату правової допомоги в сумі 1500,00 грн.;

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 від частини позовних вимог до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання не подавати до Пенсійного фонду України відомості про позивача, як працівника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». Закрито провадження у справі в цій частині.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 від частини позовних вимог до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів на суму 13068,00 грн. Закрито провадження у справі в цій частині.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними та наказу про прийняття на роботу незаконним - задоволено частково.

Визнано трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 за 2016 рік недійсними.

Визнано наказ Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № DN-КП-2016-6619047 від 1.03.2016 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду адміністратора мережі терміналів «Квітка» на 1 / 4 ставки незаконним.

Визнано протиправними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо надання відомостей до Пенсійного фонду України про ОСОБА_1 , як працівника та застраховану ним особу, для внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на підставі неукладеного договору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 280,00 грн. та 1 500,00 грн. на оплату правничої допомоги.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 280,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 04 червня 2020 року представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвокат Мусійченко Данило Леонідович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зазначив, що позивач був прийнятий на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі наказу № Э.DN-КП-2016-6619047 від 01 березня 2016 року на посаду адміністратора терміналу «Квітка» за сумісництвом. У день, визначений наказом для початку роботи, позивач на роботі не з`явився, згодом до роботи також не приступив, трудові обов`язки не виконував.

У зв`язку з тим, що фактично працівник не приступив до роботи та не отримував заробітну плату, тобто, фактично своїми діями (бездіяльністю) відмовився від продовження трудових відносин, відповідачем було скасовано наказ про прийняття на роботу позивача та подано скасовуючий звіт до органів Пенсійного фонду України та Фіскальної служби України, що відповідає Порядку повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413.

Разом з тим, судом першої інстанції не було надано належної оцінки поданому відповідачем звіту про скасування відомостей про позивача, як працівника.

Таким чином, після скасування наказу про прийняття позивача на роботу та подання скасовуючих повідомлень до органів Пенсійного фонду України та Фіскальної служби України, трудовий договір між позивачем та відповідачем було скасовано, а тому станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення був відсутній предмет спору в частині немайнових вимог ОСОБА_1 і суд першої інстанції мав закрити провадження у справі в цій частині.

Також вважав, що здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат за результатами розгляд справи, суперечить нормам процесуального права, оскільки судом першої інстанції позовні вимоги задоволено частково, проте покладено обов`язок по відшкодуванню судового збору та витрат на правову допомогу повністю на відповідача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 04 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення майнової шкоди у розмірі 24736,50 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаної позовної вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при вирішенні спору по суті судом першої інстанції не взято до уваги лист Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15 лютого 2019 року з якого вбачається, що після подання ним до управління заяви від 27 грудня 2018 року про призначення надбавки за трьох неповнолітніх утриманців, йому було призначено надбавку тільки за період з 01 січня 2018 року відповідно до вимог ст. 51 Закону України " Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", так як перерахунок пенсії проводиться не більш як за 12 місяців, а відповідач подав уточнююче повідомлення до органу державної фіскальної служби, яке скасовує повідомлення про прийняття його на роботу, лише 10 жовтня 2018 року. З вини відповідача, який подав недостовірні відомості щодо його працевлаштування, він не отримав надбавки на трьох неповнолітніх утриманців за період з 01.11.2016 року по 31.12.2017 року в розмірі 24 736,50 грн., а тому вказана майнова шкода підлягає стягненню з відповідача на його користь.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивач ОСОБА_1 просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що відповідачем не надано доказів укладення з ним трудового договору. Видача наказу про прийняття на роботу без підтвердження його волевиявлення працювати у відповідача та подання відомостей про прийняття працівника на роботу до фіскальної служби не можуть свідчити про їх законність та не підтверджують факту укладення трудового договору. Відповідачем не надано доказів скасування наказу про прийняття його на роботу. Подання відповідачем до органів Державної фіскальної служби скасовуючого звіту форми №Д4 від 10 жовтня 2018 року щодо прийняття його на роботу, ніяким чином не підтверджує скасування трудового договору. Крім того, подання скасовуючого звіту не свідчить про відсутність предмету спору, оскільки наказ про прийняття його на роботу був оформлений відповідачем 01 березня 2016 року, а скасовуючий звіт було подано 10 жовтня 2018 року, тобто, вже після початку розгляду справи по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвокат Мусійченко Данило Леонідович просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення посилаючись на те, що позивачем не було доведено факту заподіяння шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між укладенням оспорюваного трудового договору та відмовою Пенсійного фонду України у виплаті позивачу надбавки за період з 2016 по 2017 роки. Звертає увагу на те, що переплата надбавки в розмірі 37832,40 грн. виникла у позивача за період з 2013 по 2015 роки, тобто, до укладення оспорюваного трудового договору з банком. Відтак, дії банку по укладенню трудового договору з позивачем жодним чином не вплинули на існуючу вже станом на 2016 рік переплату надбавки. Також вказав, що позивачем не надано доказів звернення його до Пенсійного фонду України після його звільнення з основного місця роботи за призначенням надбавки до пенсії та наступної відмови органів Пенсійного фонду України у виплаті такої надбавки у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з відповідачем протягом спірного періоду з листопада 2016 року по грудень 2017 року. Отже позивачем не було доведено заподіяння йому матеріальної шкоди з вини відповідача у вигляді не отриманої надбавки за спірний період.

У судовому засіданні представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвокат Штронда Антон Михайлович повністю підтримав доводи апеляційної скарги банку та просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував та просив залишити її без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Башинська Ольга Павлівна підтримали доводи своєї апеляційної скаргм та просили її задовольнити, а також просили залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргу ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року задоволено заяву Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про видачу дублікату виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1 500,00 грн. щомісяця, починаючи з 22 квітня 2015 року, до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що боржник працює у ПАТ КБ «Приватбанк», м. Дніпро вул. Набережна Перемоги, 50 та у ТОВ «Юнайтед Форест», м. Київ вул. Автозаводська, 72-а, що підтверджується відповіддю з Пенсійного фонду України. (а.с. 7)

Позивач звернувся до відповідача АТ КБ «Приватбанк» з вимогою надати документи, на підставі яких він рахується працівником банку. У відповідь на вказане звернення АТ КБ " ПриватБанк" надало ОСОБА_1 копію укладеного між ним та банком трудового договору та копію договору про повну матеріальну відповідальність (а.с. 4-6).

Згідно з наказом відповідача № Э.DN-КП-2016-6619047 від 01 березня 2016 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ПАТ КБ «Приватбанк» на посаду адміністратора мережі терміналів самообслуговування Квітка на 1 / 4 ставки (а.с. 79).

Також відповідно до довідки форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , позивач з березня 2016 року рахується застрахованим працівником АТ КБ «Приватбанк», при цьому заробітна плата йому не нараховується. (а.с. 12)

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він не укладав та не підписував з відповідачем трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність, ніколи не перебував з відповідачем у трудових відносинах, заробітну плату не отримував.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними та наказу про прийняття на роботу незаконним, суд першої інстанції послався на те, що трудовий договір б/н № к.д. 6806526 , укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом даного письмового документа - не підписувався позивачем, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 205, 215 ЦК України. Враховуючи похідний характер позовних вимог щодо визнання договору про повну матеріальну відповідальність недійсним, визнання незаконним наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» № DN-КП-2016-6619047 від 1.03.2016 року про прийняття позивача на роботу, визнання протиправними дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо надання відомостей до Пенсійного фонду України про позивача, як працівника та застраховану ним особу, для внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, судом першої інстанції також було задоволено вказані позовні вимоги. При цьому, суд першої інстанції не вбачав правових підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 24 736,50 грн., оскільки з листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 12 січня 2018 року вбачається, що переплата позивачу надбавки у розмірі 37 832,40 грн. виникла з 2013 року по 2015 рік, тобто, до укладення спірного трудового договору позивача з відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання дій Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо надання відомостей до Пенсійного фонду України про ОСОБА_1 , як працівника та застраховану ним особу, для внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на підставі неукладеного договору неправомірними та наказу про прийняття на роботу незаконним, а також про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 24 736,50 грн., оскільки такі висновки зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права. Проте, не погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Тому, у разі не врегулювання правовідносин, які склались між сторонами трудового договору, КЗпП України, до таких правовідносин застосовуються положення ст. 4 КЗпП України, зокрема і норми ЦК України.

Принцип свободи договору, як один із загальних засад цивільного законодавства, декларується в ст. 3 ЦК України.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України)

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати трудовий договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ним недійсним посилаючись на те, що вказаний договір він не укладав та не підписував.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За результатами проведеного на замовлення позивача експертного дослідження, судовим експертом Афоніним Д.С. був складений висновок спеціаліста № ED-1726-7-1165.18 від 15.10.2018 року (а.с. 158-165), відповідно до якого: підпис від імені ОСОБА_1 в трудовому договорі б/н № к.д. 6806526, укладеному між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , електронна копія якого надана на дослідження, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Що стосується виявленого збігу ознак, то вони є несуттєвими, виходять за межі варіаційного почерку ОСОБА_1 та, враховуючи різність транскрипцій досліджуваного підпису та підпису в зразках ОСОБА_1 , характерні для виконання іншою особою шляхом наслідування «по-пам`яті».

Даний висновок не спростовано відповідачем по справі. Стороною відповідача на спростування вказаного висновку спеціаліста під час розгляду справи не заявлялось клопотання про призначення у справі судової-почеркознавчої експертизи.

Крім того, оспорюваний трудовий договір не містить дати його укладення та не підписаний головою правління АТ КБ «ПриватБанк» А.В.Дубілетом.

Також відповідно до довідки Форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , останній з березня 2016 року рахується застрахованим АТ КБ «Приватбанк», при цьому заробіток йому не нараховується та страхові внески ним не сплачуються. (а.с. 131)

Вказане свідчить про те, що трудовий договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не укладався.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції пояснив, що надати інформацію про те, яким чином позивач підписав договір (сам звернувся до банку чи банк запросив його на співбесіду) не видається можливим у зв`язку зі спливом часу, реорганізацією напряму трудових ресурсів та звільненням більшості працівників у зв`язку з чим не видається можливим отримати пояснення від осіб, відповідальних за прийняття працівників на роботу на той час. Також зазначив, що оскільки наказ про прийняття на роботу позивача було скасовано, то трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність слід вважати неукладеними, а не недійсними, так як правочин, який не вчинено, не може бути визнано недійсним, що підтверджується практикою Верховного Суду.

У пункті 8 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції встановивши, що трудовий договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не укладався, мав відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання вказаного трудового договору недійсним, проте дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення цієї позовної вимоги, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання трудового договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 недійсним.

Також позивач ОСОБА_1 просив визнати договір про повну матеріальну відповідальність між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ним недійсним, посилаючись на те, що вказаний договір він також не підписував.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено вище, трудовий договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не укладався. При цьому договір про повну матеріальну відповідальність укладається виключно між роботодавцем та працівником, яким ОСОБА_1 не був, тому вказаний договір також є неукладеним та, у відповідності до вимог чинного законодавства, не може бути визнаний недійсним.

З огляду на наведене, рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання договору про повну матеріальну відповідальність між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 недійсним підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання дій Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо надання відомостей до Пенсійного фонду України про ОСОБА_1 , як працівника та застраховану ним особу, для внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на підставі неукладеного договору неправомірними та наказу про прийняття на роботу незаконним, оскільки як було встановлено вище, трудовий договір між сторонами по справі не укладався, трудові відносини між сторонами відсутні, проте ОСОБА_1 з березня 2016 року рахується застрахованим АТ КБ «Приватбанк», однак заробітна плата йому не нараховується та страхові внески ним не сплачуються.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що після визнання наказу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № DN-КП-2016-6619047 від 01.03.2016 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду адміністратора мережі терміналів «Квітка» на 1 / 4 ставки незаконним та подання до Державної фіскальної служби повідомлення типу «скасовуюче», трудовий договір між позивачем та відповідачем було скасовано, отже станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення був відсутній предмет спору в частині немайнових вимог ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції мав закрити провадження справі у цій частині з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Державної фіскальної служби повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_1 типу «скасовуюче». (а.с.146)

Разом з тим, подання скасовуючого звіту не свідчить про відсутність предмету спору між сторонами, оскільки наказ про прийняття позивача на роботу був виданий АТ КБ «ПриватБанк» 01 березня 2016 року, а повідомлення про прийняття на роботу типу «скасовуюче» було подано відповідачем лише 27.09.2018 року, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом.

Підставою для подання скасовуючого звіту стало прийняття АТ КБ «ПриватБанк» наказу «Про скасування наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 ». При цьому в даному наказі не зазначено причини його видачі (неукладеність договору, працівник не приступив до роботи, тощо).

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 24136,50 грн. майнової шкоди, колегія суддів враховує наступне.

Звертаючись до суду з даної позовною вимогою, ОСОБА_1 посилався на те, що протиправні дії відповідача унеможливлюють нарахування йому надбавки на утриманців відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», чим йому завдано матеріальну шкоду у вигляді недоотриманих доплат до пенсії, зокрема, надбавки на утриманців за період з 01.11.2016 року по 31.05.2018 року у розмірі 37 204,50 грн.

У лютому 2019 року позивач подав заяву про відмову від позову в частині стягнення майнової шкоди в сумі 13068,00 грн. та просив стягнути на його користь залишок майнової шкоди в сумі 24736,50 грн. з посиланням на те, що після виключення відповідачем відомостей про нього, як працівника АТ КБ «ПриватБанк», з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та його звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про нарахування надбавки до його пенсії, починаючи з 01.11.2016 року йому нараховані надбавки на трьох дітей, але тільки за 2018 рік, оскільки різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено пенсіонеру не більш як за 12 місяців. У зв`язку з цим він відмовився від частини позовних вимог про стягнення майнової шкоди за 5 місяців 2018 року (з 01.01.2018 року по 31.05.2018 року), що становить 13068,00 грн. Залишок майнової шкоди, який він просить стягнути з відповідача становить 24736,50 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 від частини позовних вимог до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів на суму 13068,00 грн. Закрито провадження у справі в цій частині.

При цьому з листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 12.01.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за вислугу років у розмірі 50% від грошового забезпечення за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 20.05.2010 року. На момент призначення пенсії до розміру пенсії була включена надбавка на двох неповнолітніх утриманців, як непрацюючому пенсіонеру. У зв`язку з невчасним повідомленням про працевлаштування, у ОСОБА_1 виникла переплата надбавки на неповнолітніх утриманців за період з 01.04.2011 року по 01.11.2012 року в сумі 6 152,00 грн. та вказана сума утримана з пенсії позивача за нормами діючого законодавства. Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 26.01.2012 року, у зв`язку зі звільненням з роботи, 01.12.2011 року йому призначено надбавку на трьох неповнолітніх утриманців в розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, на кожного. Під час звірки електронної бази отримувачів пенсії з даними персоніфікованого обліку було встановлено, що ОСОБА_1 працевлаштувався, проте не повідомив орган Пенсійного фонду. У зв`язку з цим виникла переплата надбавки на трьох неповнолітніх утриманців за період з 01.03.2013 року по 31.05.2015 року у розмірі 37 832,40 грн. та вказані кошти з вересня 2015 року почали відраховуватись з пенсії позивача по 20% (а.с. 132).

Також з листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15.02.2019 року № 546/03 вбачається, що ОСОБА_1 за даними персоніфікованого обліку, починаючи з березня 2013 року, отримував дохід як приватний підприємець, проте не повідомив про вказану обставину орган Пенсійного фонду, тому виникла переплата надбавки на трьох неповнолітніх утриманців за період з 01.03.2013 року по 31.05.2015 року у розмірі 37 832,40 грн. та вказані кошти з вересня 2015 року почали відраховуватись з його пенсії по 20% від її розміру. В подальшому виплата пенсії проводилася без включення зазначеної надбавки на неповнолітніх утриманців. Відповідно до заяви ОСОБА_1 за вх..№546 від 27.12.2018 року йому призначено надбавку на трьох неповнолітніх утриманців з 01.01.2018 року, з посиланням на те, що різниця в пенсії за минулий час може бути виплачена не більш як за 12 місяців (а.с. 197).

Пунктом а) ч.1 ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що до пенсії за вислугу років, що призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується надбавка непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника, - на кожного непрацездатного члена сім`ї в розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007 року «Про затвердження порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначений перелік необхідних документів для призначення вищезазначеної надбавки, це: заява, довідка уповноваженого органу за місцем проживання про склад сім`ї, копія свідоцтва про народження дитини, копія свідоцтва про шлюб, довідка з навчального закладу про навчання, копія трудової книжки або довідка органів державної податкової служби про облік платника податків - суб`єкта підприємницької діяльності.

Таким чином, на отримання надбавки на неповнолітніх утриманців мають право непрацюючі пенсіонери за умови подання ними заяви з відповідним переліком документів до органів Пенсійного фонду України.

З урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» майнову шкоду в розмірі 24736,50 грн., яка завдана йому протиправними діями відповідача та спричинила неотримання позивачем надбавки на неповнолітніх утриманців за період з 01.11.2016 року по 31.12.2017 року у вказаній вище сумі.

При цьому, як зазначалося вище, право на отримання надбавки на неповнолітніх утриманців мають непрацюючі пенсіонери за умови подання ними заяви з відповідним переліком документів до органів Пенсійного фонду України.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до органів Пенсійного фонду України в 2016 та 2017 роках із заявою про призначення йому надбавки на неповнолітніх утриманців. Також позивачем не надано доказів того, що органами Пенсійного фонду України було відмовлено йому у призначенні такої надбавки за період з 01.11.2016 року по 31.12.2017 року у зв`язку з його працевлаштуванням у АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, колегією суддів враховується, що саме до компетенції територіальних органів Пенсійного фонду України відносяться повноваження встановлювати наявність чи відсутність підстав для призначення пенсій та надбавок до них.

Колегією суддів враховується, що згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15.02.2019 року № 546/03, ОСОБА_1 подав заяву про призначення йому надбавки на трьох неповнолітніх утриманців 27.12.2018 року і на підставі вказаної заяви йому було призначено надбавку на трьох неповнолітніх утриманців з 01.01.2018 року, тобто, за 12 місяців, що передували зверненню з відповідною заявою.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів звернення позивача до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому надбавки на неповнолітніх утриманців в період з 01.11.2016 року по 31.12.2017 року, та доказів відмови в призначенні такої надбавки за вказаний період у зв`язку з його працевлаштуванням у АТ КБ «ПриватБанк», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 24136,50 грн. майнової шкоди, оскільки позивачем не доведено, що він вчинив всі необхідні дії для одержання вказаної надбавки, і саме протиправні дії відповідача призвели до неотримання ним надбавки на неповнолітніх утриманців в період з 01.11.2016 року по 31.12.2017 року в сумі 24736,50 грн. та заподіяння йому майнової шкоди. Доводи апеляційної скарги позивача вказаного висновку не спростовують. Крім того, колегією суддів враховується також, що за повідомленням Головного управління Пенсійного Фонду України у Київській області, під час звірки електронної бази отримувачів пенсії з даними персоніфікованого обліку було встановлено, що ОСОБА_1 працевлаштувався, проте не повідомив орган Пенсійного фонду. У зв`язку з цим у нього виникла переплата надбавки на трьох неповнолітніх утриманців за період з 01.03.2013 року по 31.05.2015 року у розмірі 37 832,40 грн. та вказані кошти з вересня 2015 року почали відраховуватись з пенсії позивача по 20%. Оскільки на адресу Управління надійшла постанова державного виконавця на утримання з пенсії позивача аліментів на утримання дітей, з урахуванням заборгованості по аліментах за попередні періоди , утримання переплати пенсії було призупинено. Таким чином, станом на липень 2017 року ще не було завершено утримання Управлінням Пенсійного Фонду України у Київській області переплати надбавки на трьох неповнолітніх утриманців за період з 01.03.2013 року по 31.05.2015 року у розмірі 37 832,40 грн. з ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Мусійченка Данила Леонідовича підлягає частковому задоволенню, рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог про визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним в суді першої інстанції в сумі 1500 грн.

Частиною 1, п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складають з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 листопада 2017 року між адвокатом Башинською Ольгою Павлівною та ОСОБА_1 було укладено договір про надання юридичної допомоги, згідно п.4.2. якого, розрахунки по оплаті правової допомоги здійснюється замовником на підставі наданих адвокатом квитанцій.

З квитанції до прибуткового касового ордера №11 від 01.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 за надання правової допомоги адвокатом Башинською Ольгою Павлівною сплатив 1500,00 грн. (а.с.103)

У суді першої інстанції, відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення понесених позивачем витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

При цьому, колегією суддів враховується, що позивачем було пред`явлено 4 вимоги немайнового характеру та 1 вимогу майнового характеру, тобто, всього 5 позовних вимог.

В ході здійснення перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції зроблено висновок про обґрунтованість рішення суду про задоволення двох позовних вимог немайнового характеру.

З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 600,00 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог ((1500,00 грн./5 заявлених вимог)*2 задоволені вимоги).

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи задоволено дві позовні вимоги немайнового характеру, а саме: визнано наказ Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № DN-КП-2016-6619047 від 1.03.2016 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду адміністратора мережі терміналів «Квітка» на 1 / 4 ставки незаконним; визнано протиправними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо надання відомостей до Пенсійного фонду України про ОСОБА_1 як працівника та застраховану ним особу для внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на підставі неукладеного договору.

За звернення до суду у 2017 році з вимогою немайнового характеру про визнання дій неправомірними ОСОБА_1 сплачено 640,00 грн. судового збору.

При зверненні до суду у 2018 році з вимогою визнання незаконним наказу про звільнення позивач судовий збір не платив та просив відстрочити йому сплату судового збору.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягає судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 640,00 грн. (0,4*1600) та на користь держави - 704,80 грн. (0,4*1762).

Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» за подання апеляційної скарги було сплачено 4632,00 грн. судового збору. Вказана апеляційна скарга була задоволена частково та за результатами апеляційного перегляду ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання трудового договору та договору про матеріальну відповідальність недійсними.

За вказані позовні вимоги позивач мав сплатити при поданні позову 1409,60 грн. (0,4*1762*2)

Отже, з огляду на частково задоволені вимоги апеляційної скарги відповідача з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2114,40 грн. (1409,60*150/100)

Керуючись ст. 21, 24, 134, 135-1 КЗпП України, ч.ч.1-5 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст.ст. 133,137,141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Мусійченко Данила Леонідовича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 640,00 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та 600,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) в дохід держави 704,80 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) 2114,40 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 25 вересня 2020 року.

Головуючий: Судді: