Справа № 203/2086/20
Провадження № 2/0203/872/2020
16.09.2020 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Єдаменко С.В.,
при секретарі Пилипенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення Ѕ частини майна
16 червня 2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення Ѕ частини майна. В обґрунтування позову зазначено, що 10 червня 2006 року позивачка та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі. 25 грудня 2015 року рішенням суду шлюб було розірвано. В період зареєстрованого шлюбу сторонами по справі було придбано транспортний засіб автомобіль марки «Ford», який був зареєстрований за відповідачем. Згоди щодо добровільного поділу майна в досудовому порядку сторони не дійшли. Поділити автомобіль шляхом реального виділу частки позиваці є неможливим, тому позивачка просить суд визнати автомобіль Ford марки Фокус, універсал-В, 2013 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , (VIN) кузов № НОМЕР_2 , таким, що належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності в рівних частках, стягнути з відповідача на користь позивачки Ѕ частину вартості автомобіля припинивши право власності позивака на Ѕ частину автомобіля, стягнути з відповідача судові витрати по справі. (а.с. а.с. 1 3).
Після надходження з адресно-довідкового підрозділу відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідача фізичної особи ОСОБА_2 ухвалою судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2020 року було відкрито провадження у справі та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін (а.с. а.с. 38 39).
Представник позивачки при розгляді справи просила задовольнити позовні вимоги з підстав вказаних в позовній заяві. В судове засідання в якому було завершено розгляд справи представник позивачки не з`явилась, через канцелярію суду надала заява в якій просила провести розгляд справи за її відсутності за відсутності позивачки, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Позивачка в жодне судові засідання не з`явилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась через свого представника.
Відповідач в судові засідання не з`явився, відзив на позов до суду не находив. Відповідач повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення на його адресу судових повісток (а.с.а.с. 40, 47, 53). Конверти які були направлені на його адресу, повернулись до суду з позначкою за закінченням терміну зберігання. (а.с. а.с. 48 50) Клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не надав, про причини неявки не повідомив.
З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку.
Враховуючи, що сторони у судове засідання, в якому закінчено розгляд справи не з`явились, засідання проведене без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
10 червня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області 10 червня 2006 року, актовий запис № 396 (а.с. 5)
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (провадження № 2/0203/1635/2015) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. (а.с. а.с. 6 8) 05 січня 2016 року рішення набрало законної сили. (а.с. 8)

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

В серпні 2013 року сторонами був придбаний автомобіль Ford марки Фокус, універсал-В, 2013 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , (VIN) кузов № НОМЕР_2 , що підтверджується договором № 1925 від 07 серпня 2013 року, укладеним між ТОВ «ВЕКТОР ТРАНС» та ОСОБА_2 , актом прийому-передачі автомобіля «Ford» від 27 серпня 2013 року, довідкою-рахунок серії НОМЕР_4 від 27 серпня 2013 року. (а.с. а.с. 9 15, 31)

Ринкова вартість вказаного автомобіля станом на 02 червня 2020 року становить 265 730 грн., що підтверджується довідкою про середньо ринкову вартість колісно-транспортного засобу FORD FOCUS (універсал В, об`єм двигуна 998 куб. см.) 2013 року випуску, виготовленої суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 (а.с. а.с. 16 21)

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне визнати вказаний вище автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказане майно було набуте під час перебування сторін у шлюбі. Доказів того, що автомобіль було придбано за особисті кошти відповідача до матеріалів справи не надано.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки Ѕ частину вартості автомобіля, суд виходить з наступного.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивачка просила суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що припинення права на частку у спільному майні та залишаючи у власності відповідача автомобіль у порядку поділу неподільного майна й стягуючи з відповідача грошову компенсацію за частку, що належить позивачці, можливе лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте такі кошти внесені не були, у зв`язку із цим, стягнення компенсації є неможливим.

Такі висновки судом зроблені відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України з урахуванням правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц.

Оскільки на час розгляду справи єдиним майном подружжя, яке підлягає поділу є автомобіль виділ в натурі частки із якого є неможливим, грошові кошти на депозит для компенсації вартості його частини не вносились, суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимог про стягнення з відповідача вартості частки позивачки у спільному майні, у зв`язку з чим необхідно визначити ідеальні частки сторін у цьому майні. При поділі майна суд визначає частки позивачки та відповідача рівними по Ѕ для кожного.

Таким чином, оскільки на цей час спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем як одноосібним власником, з метою захисту прав позивачки необхідно визнати за нею право власності на Ѕ частину цього майна.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений при поданні позову, що становить 1 328 грн. 65 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 14, 321, 364, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 81, 141, 209, 258, 263-265, 268, 274, 279-287 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення Ѕ частини майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 право власності на Ѕ (одну другу) частину автомобіля Ford марки Фокус, універсал-В, 2013 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , (VIN) кузов № НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ; адреса: АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 328 (Одна тисяча триста двадцять вісім) гривень 65 копійок.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273, 289 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 17.09.2020 року.

Суддя С.В. Єдаменко