Справа № 297/2254/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Ільтьо І. І.,

за участю секретаря судового засідання Гарані О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Берегове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Кисельова Надія Володимирівна про визнання недійсним договору відступлення прав за іпотечним договором,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Кисельова Надія Володимирівна про визнання недійсним договору відступлення прав за іпотечним договором.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 17березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0605/0308/71-002, за умовами якогоостанній отримав кредит у розмірі 16 000 доларів США під 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення - 15 березня 2038 року на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Того ж дня, 17 березня 2008 року зметою забезпечення виконання позичальником зобов`язаньза вищевказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Секереш Наталією Вікторівною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1705, згідно якого ОСОБА_1 передавВАТ «Сведбанк» віпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

15 червня 2009 року ВАТ «Сведбанк» реорганізовано в Публічне акціонерне товариство «Сведбанк».

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «ДельтаБанк`було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Дариною Геннадіївною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1306, згідно якого ПАТ «Сведбанк» продало (відступило)ПАТ«ДельтаБанк`право вимоги за кредитним договором № 0605/0308/71-002 від 17 березня 2008 року та за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеними між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1

11 січня 2019 року між ПАТ «ДельтаБанк» і громадянином ОСОБА_2 укладено договір відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуКисельовоюНадією Володимирівноюі зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» продало (відступило) ОСОБА_2 права іпотекодержателя за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 ..

Згідно договору ОСОБА_2 набув переважне перед іншими кредиторами іпотекодавця право задоволення своїх вимог за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 , за рахунок предмета іпотеки.

Таким чином,оскільки фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до державного реєстру фінансових установ, а тому відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та частини першої статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просить визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення прав за іпотечним договором від 11 січня 2019 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5 та стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

Ухвалою судді Берегівського районного суду від 05 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Берегівського районного суду від 16 грудня 2019 року здійснено перехід із спрощеного провадження на загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

12.03.2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про зміну предмету позову, згідно якої позивач проситьвизнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 11 січня 2019 року № 1091/К, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2 та визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення прав за іпотечним договором від 11 січня 2019 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5 та стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

20.08.2020 року ухвалою Берегівського районного суду призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, однак останній подав заяву згідно якої позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та заяві прозміну предмету позову та просив їх задовольнити.

Представник відповідача АТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, згідно якої просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги не визнав та провив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_2 також в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги не визнав просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши представлені письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що17березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0605/0308/71-002, за умовами якогоостанній отримав кредит у розмірі 16 000 доларів США під 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення - 15 березня 2038 року на придбання квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10-13).

Також, 17 березня 2008 року зметою забезпечення виконання позичальником зобов`язаньза вищевказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Секереш Наталією Вікторівною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1705, згідно якого ОСОБА_1 передавВАТ «Сведбанк» віпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 14-17).

15 червня 2009 року ВАТ «Сведбанк» реорганізовано в Публічне акціонерне товариство «Сведбанк».

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «ДельтаБанк`було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Дариною Геннадіївною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1306, згідно якого ПАТ «Сведбанк» продало (відступило)ПАТ«ДельтаБанк`право вимоги за кредитним договором № 0605/0308/71-002 від 17 березня 2008 року та за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеними між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1

11 січня 2019 року між ПАТ «ДельтаБанк» та громадянином ОСОБА_2 укладено договір №1091/К купівлі продажу майнових прав за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2018-10-31-000217-b від 18.12.2018 року (а.с. 68-70).

Згідно п. 3.1 договору сторони домовились, що за відступлення прав вимоги покупець сплачує продавцю грошові кошти у сумі 124 958,35 грн. (ціна договору). Ціна договору сплачується покупцемпродавцю у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став покупець.

11 січня 2019 року між ПАТ «ДельтаБанк» та громадянином ОСОБА_2 було укладено договір відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» продало (відступило) ОСОБА_2 права іпотекодержателя за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 ..Згідно даного договору ОСОБА_2 набув переважне перед іншими кредиторами іпотекодавця право задоволення своїх вимог за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 , за рахунок предмета іпотеки (а.с. 78-82).

Вказані обставини не заперечується сторонами.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

У розумінні Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

За приписами частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель - це кредитор за основним зобов`язанням.

Виходячи із системного аналізу положень частини першої статті 1, частин четвертої, шостої статті 3, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що іпотекою забезпечується виконання основного зобов`язання боржника за договором позики (кредитним договором, договором купівлі-продажу, іншим договором), у разі порушення якого останнім іпотекодержатель (кредитор за основним зобов`язанням) має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням за рахунок предмета іпотеки.

Однак, у даному випадку ОСОБА_2 не є кредитором за основним зобов`язанням - за кредитним договором № 0605/0308/71-002 від 17 березня 2008 року, оскільки останній не набував права вимоги за зазначеним договором.

Так, з оспорюваного договору вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» продало (відступило) ОСОБА_2 право вимоги за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 . При цьому, ПАТ «Дельта Банк» не продавало (не відступало) ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором № 0605/0308/71-002 від 17 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 .

Вищенаведене підтверджується повідомленням ОСОБА_2 від 29 січня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Отже, виходячи з приписів вищенаведеної норми закону, відступлення прав за іпотечним договором можливе за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням - за відповідним договором позики (кредитним договором, договором купівлі-продажу, іншим договором).

Втім, у даному випадку ПАТ «Дельта Банк» не відступало ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором № 0605/0308/71-002 від 17 березня 2008 року при відступленні останньому прав за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 .

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вбачається із встановлених судом обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт - кредитор, яким може бути лише банк або інша фінансова установа.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в цивільній справі № 465/647/11, від 29 травня 2019 року в цивільній справі № 308/5729/16-ц, від 03 липня 2019 року в цивільній справі № 639/4836/17-ц.

З укладенням оспорюваного договору відступлення прав за іпотечним договором відбулася заміна іпотекодержателя у договорі іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеному між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 , - ПАТ «Дельта Банк», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу - ОСОБА_2 , який не може надавати фінансові послуги згідно чинного законодавства, а отже не може бути іпотекодержателем за вищевказаним договором іпотеки (відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель - це кредитор за основним зобов`язанням), оскільки такий в силу приписів частини першої статті 1054 ЦК України не може бути кредитором за основним зобов`язанням - за кредитним договором № 0605/0308/71-002 від 17 березня 2008 року.

Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку про визнання недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 11 січня 2019 року № 1091/К, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2 та визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення прав за іпотечним договором від 11 січня 2019 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦКУкраїни. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України).

Оспорюваний договір не відповідає вищевказаним вимогам законодавства, оскільки такий укладено з порушенням вимог ч.1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», ч.3 ст. 512, ч.1 ст. 1054 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року в справі № 916/2617/16.

Укладення оспорюваного договору, який за своїм змістом суперечить вимогам ч.1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», ч.3 статті 512, ч.1 статті 1054 ЦК України, особою, яка не мала на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, є порушенням вимог ч.1, 2 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Оспорюваний договір порушує права позивача, оскільки такий дає право фізичній особі ОСОБА_2 набути в порядку, не передбаченому законом, право власності на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 , - квартиру АДРЕСА_1 , яка є власністю позивача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідачів покладаються судові витрати зі сплати судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 141, 263, 255, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 11 січня 2019 року № 1091/К, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2

Визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення прав за іпотечним договором від 11 січня 2019 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5 .

Стягнути пропорційно зПАТ «Дельта Банк» (, МФО 380236, адреса м. Київ, вул.. Щорса, 36-Б) та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі2450 (дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 00 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з його проголошення.

Суддя Ільтьо І. І.