ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5246/20 Справа № 195/1990/19 Суддя у 1-й інстанції - Омеко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий Михайло Євгенійович, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування запису державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий М.Є., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування запису державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 та після її смерті відкрилась спадщина на належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 19,360 га, яка розташована на території Кисличуватської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області.

Зазначала, що 11 грудня 2014 року вона звернулась до Марганецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, втім нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у зв`язку з тим, що вже була відкрита спадкова справа після смерті її матері на спадкування земельної ділянки за заповітом, який нібито був написаний ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 , якому 20 листопада 2015 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю у нього оригіналу Державного акту на земельну ділянку, належну ОСОБА_5 .

Звертала увагу на те, що 11 грудня 2014 року її сестра ОСОБА_4 , яка на час смерті матері була неповнолітньою та мала право на обов`язкову часту у спадковому майні, звернулась з заявою до нотаріуса про відмову від спадкового майна за законом після смерті своєї матері на її користь.

Вказувала, що ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, який було задоволено, втім, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року рішення в частині задоволення позову ОСОБА_3 було скасовано та в задоволенні його позову відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 14 серпня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року залишене без змін.

Посилаючись на те, що 17 січня 2019 року приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудим М.Є., не дивлячись на наявність судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 , та з рядом порушень було зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 19.36 га, кадастровий номер 1-002-0013, яка розташована на території Кисличуватської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, на підставі свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер 23, яке було видане 17 січня 2019 року на ім`я ОСОБА_3 , а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17 січня 2019 року, згідно якого ОСОБА_3 визнаний спадкоємцем земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0713 площею 19.36 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кисличуватської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0713 площею 19.36 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,яка розташована на території Кисличуватської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області за ОСОБА_3 (номер запису про право власності :29894010); визнати за нею право власності на 1/4 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0713 площею 19.36 га, цільове призначення -для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка яка розташована на території Кисличуватської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно залишив її вимоги без задоволення, зазначала, що нотаріусом не було враховано судові рішення, якими було встановлено ряд обставин та про які він достеменно знав, оскільки був учасником справи, було порушено вимоги закону. Наголошувала на тому, що її сестра ОСОБА_4 , маючи право на обов`язкову частку у спадщині, відмовилась від неї в її користь.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно.

Відповідно до копії спадкової справи №153/2014 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіла земельну частку (пай) розміром 19.360 га, що розташована на території Кисличуватьської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП №058085, ОСОБА_3 , що підтверджується заповітом від 17 листопада 2005 року, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за №265.

Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_3 звернувся з заявою до приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого М.Є. про прийняття спадщини.

ОСОБА_6 , після укладення шлюбу з ОСОБА_7 , змінила прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 .

Позивач ОСОБА_2 є донькою покійної ОСОБА_10 та 11 грудня 2014 року звернулася з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_10 .

Згідно заяви ОСОБА_4 від 11 грудня 2014 року, остання відмовилась від спадкового майна за законом після смерті своєї матері на користь рідної сестри ОСОБА_2 .

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом було задоволено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Володимирівської сільської ради, третя особа приватний нотаріус Томаківського районного округу Дніпропетровської області, про визнання нікчемного заповіту, про поновлення строку для прийняття спадщини та про визнання права власності на земельну ділянку було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 14 серпня 2018 року рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Володимирівської сільської ради про визнання заповіту нікчемним, про поновлення строку для прийняття спадщини та про визнання права власності на земельну ділянку та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року в цій частині залишено без змін.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що вони безпідставні, оскільки спадкодавцем ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку складено заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_3 , котрий є правомірним, а право на обов`язкову частку у спадщині, у разі відмови від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців, не переходить до них, а є адресною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що іншими такими підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України,є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги та увесь склад спадщини.

Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.

Однак особистий характер права на обов`язкову частку полягає в тому, що це право належить виключно особам, зазначеним у статті 1241 ЦК України, зумовлене віком чи непрацездатністю спадкоємця, що в свою чергу виключає право останнього відмовитися від належної йому обов`язкової частки на користь інших спадкоємців.

Отже у разі, якщо спадкоємець, який має право на обов`язкову частку у спадщині, не прийме спадщину у встановлений законом строк чи відмовиться від спадщини, майно успадковується спадкоємцями за заповітом.

Право на обов`язкову частку це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 ЦК України). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частини перша статті 1299 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що існують обставини для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на заповітом з подальшим скасуванням реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання за позивачем права власності на 1/4 спірної земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

Посилання апеляційної скарги на те, що її сестра, яка на час смерті спадкодавця була неповнолітньою та мала право на обов`язкову, відмовилась від своєї частини на її користь не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії.

Посилання апеляційної скарги на численні судові рішення, які, на її думку, залишились поза увагою суду першої інстанції колегією суддів відхиляються, оскільки їм надана належна правова оцінка та їх наявність не є підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.