Справа № 336/6907/19
Пр. № 2/336/682/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року Шевченковський районний м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - адвоката Лугового Б.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бабенко Яни Григорівни, третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення розміру заборгованості по аліментам,

В С Т А Н ОВ И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення розміру заборгованості по аліментам.

В заяві зазначив, що на підставі виконавчого листа, виданого 2 березня 2010 року на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрито виконавче провадження про стягнення з нього аліментів в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яке здійснюється Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Протягом існування виконавчого провадження позивач добровільно сплачував аліменти, за виключенням періоду з 2012 по 2014 роки, оскільки в цей період проживав за кордоном та не мав реквізитів рахунків в іноземній валюті ані колишньої дружини, ані державної виконавчої служби, а також осіб в державі Україна, які могли б іноземну валюту перевести в гривні та перерахувати належні до сплати суми на відповідний рахунок. 27 липня 2019 року він звернувся до державної виконавчої служби з проханням надати йому розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, отримавши відомості про наявність заборгованості, сума якої становить 42972 грн. 72 коп. Перерахувавши 9 липня 2019 року на користь погашення заборгованості 3900 грн., а 25 липня 2019 року - 7500 грн., він вважав, що зобов`язання за вказаним виконавчим документом ним виконані. Проте, отримавши розрахунок з зазначеною сумою, звернувся з цим позовом до суду.

Що стосується розрахунку заборгованості, він охоплює період за 2009-2019 роки, протягом якого позивач здійснював виконання зобов`язань таким чином.

З 2010 року по квітень 2011 року стягнення аліментів здійснювалося бухгалтерією суб`єкта господарювання, з яким позивач в той час перебував у трудових стосунках, - товариства з обмеженою відповідальністю «Азовський маслоекстраційний завод». В 2011 року, коли він був вимушений терміново залишити державу під тягарем свавільного кримінального переслідування, що розпочали проти нього співробітники податкової міліції, усвідомлюючи свою батьківську відповідальність, він передав близько 5 тисяч гривень своїй сестрі ОСОБА_1 з тим, щоб вона перерахувала їх матері дитини. Сестра виконала його настанову та 24 березня 2011 перерахувала отримувачу аліментів 1700 грн. Решту від вручених їй позивачем суми, а саме: 2021 грн., вона сплатила у серпні 2011 року. В 2015 році його сестра на прохання позивача сплатила аліменти за 2015 рік в сумі 3000 грн. Кілька платежів зробила сестра і в 2016 та 2017 роках, а з 2018 року позивач особисто сплачує аліменти на рахунок отримувача аліментів. Розбіжності в розрахунках заборгованості, що зробив він та державний виконавець, витікають з необґрунтованого застосування виконавцем наведеної в частині 2 статті 195 СК України формули, відповідно до якої заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості, або є фізичною особою- підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Проте у виконавця не було підстав для застосування вказаного правила сімейного законодавства, оскільки, як зазначав раніше позивач, в період з 2010 по січень 2011 року він був офіційно працевлаштований та отримував стабільний заробіток. 10 січня 2011 року він був призначений директором ПАТ «Компанія з управління активами «Золотий лев». З 10 лютого 2011 року у зв`язку з вимаганням посадових осіб податкової міліції від нього хабаря та фальсифікацією кримінальної справи щодо нього позивач був вимушений залишити державу і спочатку проживати в Російській Федерації, потім - в Молдові, і врешті решт в грудні 2011 року приїхав до Болгарії, де і залишається по теперішній час. Із вказаними державами у України існують договори про надання правової допомоги, тому застосування наведеної формули є таким, що не ґрунтується на законі. В 2013 році ОСОБА_1 набув статусу приватного підприємця і щороку подає до Національної агенції по доходам декларацію про отримані доходи. З урахуванням означеної обставини продовження нарахування аліментів з використанням середнього заробітку працівника певної місцевості є незаконним, так як він отримує постійний дохід, який декларує і про який доповідає державному виконавцю; між Україною та Болгарією існує договір про надання правової допомоги.

Окрім вказаного порушення порядку розрахунків заборгованості по аліментам, зазначає позивач, державний виконавець необґрунтовано не включає в розрахунок заборгованості суму дотації, отриманої ОСОБА_5 в 2014-2015 роках відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року «Про порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», розмір якої становить 9462 грн.

У зв`язку із викладеним просить встановити, що заборгованість зі сплати аліментів, що стягуються на виконання виконавчого листа № 2-5795 від 2009 року, станом на 31 липня 2019 року у боржника за виконавчим провадженням ОСОБА_1 відсутня.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 01.11.2019 року позовну заяву залишено без руху.

На підставі ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 04.11.2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, пославшись на те, що заборгованість зі сплати аліментів у позивача існує.

Що стосується розрахунків цієї заборгованості за різні періоди, пояснила таке.

Аліменти за 2010 рік були стягнуті з урахуванням працевлаштованості позивача у частці від його заробітку. В періоди, коли частка заробітку, що належала до стягнення, була меншою ніж встановлений рішенням суду мінімум в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, сума аліментів, що підлягає стягненню у певному періоді, формувалась в розмірі означеного гарантованого рішенням суду і законом мінімуму. Відомостей про отримання позивачем доходу в період 2011-2012 року у державного виконавця не було, тому при формуванні заборгованості було застосовано положення ч. 2 ст. 195 СК України, тобто в основу розрахунку було покладено розмір середньої заробітної плати працівника для даної місцевості у відповідний період. Протягом 2011 року позивач добровільно здійснив чотири платежі, а саме: в лютому 250 грн., у березні - 1950 грн., у квітні - 250 грн., у серпні 2012 грн., які були враховані при обчисленні заборгованості. З 2013 року по теперішній час позивач надає відділу державної виконавчої служби декларації про свої доходи, які враховуються при обчисленні заборгованості. Оскільки отримуваних позивачем доходів не вистачає для дотримання встановленого судом гарантованого мінімального розміру аліментів, що становить тридцять, а з 2017 року - п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то сумою, що підлягає стягненню в кожному місяці, є вказаний показник, тобто 30 або 50 відсотків в залежності від періоду нарахування.

Обчислена таким чином заборгованість становить станом на 31 липня 2019 року 19509 грн. 16 коп., а її розрахунок повністю відповідає вимогам ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 4 розділу ХУІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», ст. 195 СК України.

Що стосується доводів про неврахування отриманої стягувачем дотації, вимога про її зарахування до отриманих аліментів є необґрунтованою, будь-які дотації та інша отримувана стягувачем грошова допомога не повинні зараховуватись як отримані аліменти, так як боржником у цьому виконавчому провадженні є лише визначений рішенням суду платник аліментів.

У зв`язку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову.

Представник третьої особи вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Розрахунок заборгованості, зазначає представник, зроблений вірно, відповідає вимогам законодавчих актів, що внормовують здійснення вказаних розрахунків, в ньому враховано всі відомості про періоди працевлаштування позивача та отримувані ним суми доходів. При цьому представник піддає сумніву наявну в довідці товариства з обмеженою відповідальністю «Азовський маслоекстракційний завод» інформацію через те, що вона підписана директором, що засуджений за ст. ст. 205, 212 КК України в тій самій справі, в якій оголошений розшук ОСОБА_1 .

Твердження ОСОБА_1 про його працевлаштування в 2011 році в публічному акціонерному товаристві «Золотий лев» та отримання ним заробітної плати в сумі 10 грн. в місяць є неспроможними, оскільки жодних фактичних даних, які свідчили б про існування трудових відносин у ОСОБА_1 з означеним суб`єктом господарювання суду не надано. Між тим отримання заробітної плати у сумі 10 грн. за умови офіційного працевлаштування є таким, що не ґрунтується на законі, оскільки заробітна плата господарюючого суб`єкта любої форми власності не може бути меншою ніж законодавчо встановлена. На користь відсутності трудових стосунків в означений період свідчить і інформація Головного управління пенсійного фонду України про те, що останні відомості щодо сплати позивачем єдиного соціального внеску співпадають з січнем 2011 року.

Що стосується зарахування до сум сплачених аліментів тимчасової допомоги у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 року № 189, зарахування тимчасової допомоги до зобов`язань з виплати аліментів постановою не передбачено, це суперечить змісту виконавчого провадження, боржником в якому є платник аліментів і саме йому належить виконувати рішення.

Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

Особливості виконання рішень про стягнення аліментів внормовані як Законом України «Про виконавче провадження», так і «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 512/5, від 02.04.2012 року.

Зокрема, статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений порядок стягнення аліментів.

Частиною 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Зазначене положення узгоджується зі змістом ст. 4 розділу ХУІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень».

Заборгованість позивача зі сплати аліментів відповідно до розрахунку державного виконавця станом на 31 липня 2019 року обчислюється сумою 19509 грн. 16 коп. (а. с. 245-247 т. 1).

В силу ч. 8 ст. 71 Закону спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст. 195 СК України встановлений такий порядок, відповідно до якого розмір заборгованості за аліментами в разі виникнення спору обчислюється судом.

Вирішуючи спір про розмір аліментів, суд виходить з того, що предметом доведення в цій справі є встановлення, чи відповідають вимогам закону дії виконавця щодо обчислення розміру належних до сплати аліментів.

Відповідно до частини першої наведеної статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як випливає із змісту ст. 182 СК України.

Виконавчим документом на виконання рішення суду про стягнення з позивача аліментів на утримання сина визначений спосіб стягнення, який полягає у стягненні частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Визначена судом частка становить ј частину усіх доходів ОСОБА_1 .

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналізуючи зміст розрахунку заборгованості крізь призму відповідності його здійснення вимогам закону, суд бере до уваги такі обставини.

Розрахунок заборгованості за період з грудня 2009 року по грудень 2010 року включно, коли позивачем було надано відомості про працевлаштування в товаристві з обмеженою відповідальністю «Азовський маслоекстраційний завод», в графі «сума, що підлягає сплаті в поточному місяці» зазначено частку від заробітку позивача, але не менш ніж мінімальний розмір аліментів, що встановлений законом (ст. 182 СК України) і рішенням суду, оскільки вирахувана частка від заробітку позивача, що належала до сплати, не перевищувала мінімальний гарантований розмір аліментів.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (ч. 2 ст. 195 СК України).

Оскільки позивач не надав державному виконавцю відомостей про його працевлаштування або отримання іншого доходу протягом 2011-2012 року, державним виконавцем при формуванні розрахунку за цей період було застосовано показник середньої заробітної плати працівника для даної місцевості у відповідності до наведених вимог закону.

При цьому суд не бере до уваги твердження позивача про те, що протягом 2011 року він був працевлаштований в публічному акціонерному товаристві «КУА «Золотий лев», оскільки довідка про доходи не містить інформації про нарахування робітнику заробітної плати, а отримання заробітної плати є основною умовою існування трудового договору; посилання ж в довідці на нарахування йому 10 грн. в місяць суперечить логіці існування трудових відносин через законодавчо встановлену заборону виплати заробітної плати, чий розмір є меншим ніж розмір встановленої законом мінімальної заробітної плати (а. с. 27, зворотний бік).

Окрім наведених міркувань, вказана довідка не є підтвердженням існування трудових відносин і не могла бути використана державним виконавцем, оскільки відомостей про дату припинення трудового договору не містить ані вона, ані інші надані позивачем фактичні дані. Не зазначає дату, до якого тривали трудові стосунки з вказаним товариством, і сам позивач, лише згадуючи, що на час вимушеного відбуття за межі держави Україна вони тривали.

Відсутність відомостей щодо ОСОБА_1 в реєстрі застрахованих осіб в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування починаючи з січня 2011 року підкріплюють переконання суду щодо відсутності у ОСОБА_1 офіційних джерел доходу у вказаний період, що підтверджує правомірність застосування державним виконавцем наведеного в статті 195 СК України показника при формуванні розрахунку за вказаний період (а. с. 115).

Твердження про те, що у державного виконавця не було підстав застосовувати вказаний показник, оскільки в згаданий проміжок часу ОСОБА_1 проживав в державах, з якими у України існують договори про надання правової допомоги (Російська Федерація, Молдова, Болгарія), суд до уваги не приймає, оскільки наведена частина статті 195 СК України встановлює можливість її застосування у трьох випадках (щодо боржника, який не працював на час виникнення заборгованості (1) або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування (2), або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу(3)), роз`єднаних розподільними сполучниками або, що означає можливість застосування вказаного показника до кожної з категорій боржників.

Що стосується ОСОБА_1 , він як встановлено і зазначено судом, у вказаний період не працював, тому став суб`єктом використання величини середньої заробітної плати працівників для даної місцевості та не міг бути суб`єктом вжиття вказаного чинника як платник аліментів, що є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, оскільки відомостей про отримання в будь-якій з названих ним держав заробітку він не надав.

За період з січня 2013 року по останній місяць, що охоплюється розрахунком (31 липня 2019 року), державний виконавець виходила з того, що позивач отримує дохід, задекларований в Національної агенції по доходам Болгарії, тому в графі «сума, що підлягає сплаті в поточному місяці» зазначено суму, що становить ј частину задекларованого доходу, але не менш ніж встановлений законом мінімальний гарантований розмір аліментів, що обчислюється тридцятьма, а з 8 липня 2017 року - п`ятдесятьма відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводи про безпідставне неврахування державними виконавцем суми грошової допомоги, отриманої стягувачем на підставі «Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року, суд до уваги не приймає, оскільки означений «Порядок…» визначає механізм надання тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання (перебування) їх невідоме, що означає надання тимчасової допомоги з Державного бюджету як соціальної виплати.

Наявність такої допомоги жодним чином не впливає на обов`язок платника аліментів, який і є стороною виконавчого провадження, виконувати рішення суду, що має силу закону, а сама допомога не може бути зарахована в рахунок зобов`язання боржника у виконавчому провадженні.

Меті дієвого виконання судових рішень підпорядковане впровадження сукупності дій визначених законом органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно Закону України «Про виконавче провадження», а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, як випливає із змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і апогеєм захисту порушеного права.

З`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку, що державний виконавець при складанні розрахунку заборгованості по аліментам діяла у відповідності до вимог законодавства, що встановлюють порядок обчислення аліментів, та врахувала усі надані позивачем дані про добровільне виконання ним рішення суду.

Так як в силу ст. 195 СК України спосіб захисту порушеного права полягає в обчисленні судом розміру заборгованості за аліментами в разі виникнення спору, суд, перевіривши наданий державним виконавцем розрахунок станом на 31.07.2019 року, доходить висновку про його правильність (а. с. 245-247 т. 1).

І оскільки вказаний розрахунок містить висновок про наявність заборгованості, яка обчислюється сумою в 19509 грн. 16 коп., у суду немає підстав для задоволення позову та констатації відсутності у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів станом на 31 липня 2019 року.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, ЦК України, ст. 195 СК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 5 жовтня 2020 року.

Суддя О.В. Щаслива