Провадження № 22-ц/801/1638/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 рокуСправа № 127/15421/13-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Луценко Л. В. від 14 липня 2020 року (дата складання повного тексту ухвали 15 липня 2020 року),

встановив:

13 липня 2020 року приватний виконавець Собчук В. В. звернувся з цим поданням, за яким просив надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить божнику ОСОБА_1 , а саме 11/100 часток будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 32,05 кв. м.

Вказував, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження АСВП №62464469 з примусового виконання виконавчого листа у справі №127/15421/13-ц, виданого 22 вересня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі ТОВ «ОТП Факторинг Україна») заборгованості за кредитним договором №СМ-SMEB02/204/2008 від 04 квітня 2008 року в розмірі 211500 доларів США, що станом на 18 березня 2015 року згідно з курсом Національного Банку України становило 4705218 грн 39 к., та 1571 грн 61 к. судового збору.

Приватним виконавцем встановлено, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 221/4807/2012 від 06 листопада 2013 року ОСОБА_1 виділено у приватну часткову власність 11/100 часток домоволодіння, загальною площею 32,05 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 .

Право власності на виділену цим рішенням частку домоволодіння боржник у встановленому законом порядку не зареєстрував, що унеможливлює звернення стягнення на це майно відповідно до установленого статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» порядку.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2020 року подання задоволено. Звернуто стягнення на 11/100 часток домоволодіння, загальною площею 32,05 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2013 року.

Ухвала мотивована тим, що державними виконавцями, на виконанні яких протягом п`яти років перебувало виконавче провадження, а згодом і приватним виконавцем іншого майна, окрім цієї частини будинковолодіння, право власності на яку боржник у встановленому законом порядку не зареєстрував, не виявлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вказуючи на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та зупинити електронні торги в системі електронних торгів арештованим майном (СЕТАМ).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції розглянув подання приватного виконавця без його повідомлення про час і місце судового розгляду, не взяв до уваги те, що на розгляді у Верховній Раді України перебував проєкт закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 04 червня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №СМ-SMEB02/204/2008 від 04 квітня 2008 року в розмірі 211500 доларів США 28 центів, що станом на 18 березня 2015 року за курсом Національного Банку України становило 4705218 грн 39 к., та 1571 грн 61 к. судового збору.

22 вересня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист на виконання цього рішення, а 04 листопада 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Білоконем Р. П. відкрито виконавче провадження. 30 березня 2020 року виконавчий документ повернуто стягувачу.

02 липня 2020 року виконавче провадження відкрив приватний виконавець Собчук В. В., який на підставі заяви стягувача установив, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 виділено у власність з приміщень будинку А: частину кімнати 4-3, площею 05,35 кв. м, коридор 4-4, площею 01,90 кв. м, кімнату 4-5, площею 11,50 кв. м, кухню 4-6, площею 05,00 кв. м, санвузол 4-7, площею 02,60 кв. м, комору 4-8, площею 05,70 кв. м, загальною площею 32,05 кв. м, житловою площею 16,85 кв. м, що становить 11/100 часток домоволодіння.

Право власності на це нерухоме майно боржник ОСОБА_1 дотепер у встановленому законом порядку не зареєстрував.

Обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства в України (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України).

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватись завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (статті 18, 19 цього Закону).

Відповідно до частин першої п`ятої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно з частинами десятою, одинадцятою статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Отже, системний аналіз цих норм вказує на те, що під час розгляду подання виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, суд з`ясовує:

-наявність виконавчого провадження, розпочатого на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»;

-факт належності боржникові нерухомого майна, право власності на яке не зареєстровано у встановленому порядку.

При цьому таке з`ясування відбувається негайно лише за участю державного виконавця, приватного виконавця, без повідомлення сторін виконавчого провадження та інших заінтересованих осіб.

Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції; фактори, які впливають на невиконання судового рішення, перебувають в межах контролю держави, яка не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.).

Таким чином, установивши, що у провадженні приватного виконавця Собчука В. В. перебуває виконавче провадження АСВП №62464469 з примусового виконання виконавчого листа у справі №127/15421/13-ц, виданого 22 вересня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором №СМ-SMEB02/204/2008 від 04 квітня 2008 року в розмірі 211500 доларів США, що станом на 18 березня 2015 року згідно з курсом Національного Банку України становило 4705218 грн 39 к., та 1571 грн 61 к. судового збору, а рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 221/4807/2012 від 06 листопада 2013 року ОСОБА_1 виділено у приватну часткову власність 11/100 часток домоволодіння, загальною площею 32,05 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 , право власності на це нерухоме майно боржник у встановленому законом порядку не зареєстрував, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність звернення стягнення на нього.

Доводи апеляційної скарги про неповідомлення боржника про час і місце розгляду подання та неврахування судом обставин щодо розгляду законопроєкту Верховною Радою України, який не лише не був прийнятий та не набрав чинності на час розгляду подання судом першої інстанції, а й не передбачав регулювання правовідносин, які виникли у зв`язку зі зверненням стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, носять формальний характер і свідчать про намагання боржника уникнути виконання остаточного судового рішення, а тому на увагу не заслуговують.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2020 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета