Справа № 756/9563/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

за участю секретаря судових засідань - Кузьменко А.М.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, -

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 06.07.2007 року між ним та ПАТ «Банк «Український капітал» було укладено Договір про участь у фонді фінансування будівництва №18-2-203, об`єктом інвестування за яким є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 113,3 кв.м. у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За договором відступлення права вимоги №18-2-203, укладеним між ним та відповідачем 08.09.2011 року він передав, а відповідач прийняла та одержала всі майнові права на вказаний об`єкт інвестування. 10.11.2015 року між відповідачем та ПАТ «Банк «Український капітал» було укладено додаткову угоду до договору про участь у фонді фінансування будівництва, згідно якої загальна площа квартири АДРЕСА_1 стала 117,3 кв.м. Він (позивач) та відповідач з 2008 року перебували у цивільному шлюбі, проживали спільно однією сім`єю, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась двійня - син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 , проживали вони разом в спірній квартирі. 13.09.2016 року право власності на квартиру було зареєстровано на відповідача. Факт укладення договору відступлення права вимоги було пов`язано з наявністю у нього боргових зобов`язань перед ПАТ «Фінанси та кредит» за кредитним договором від 11.04.2007 року та необхідністю недопущення звернення стягнення на його майно. Плати за спірним договором у розмірі 572 165 грн., передбаченої п.10, фактично не було, що підтверджує відсутність мети настання будь-яких реальних правових наслідків укладеного між ними договору. В пункті 12 спірного договору відповідач підтверджує, що грошові кошти, якими здійснюється розрахунок, є особистою приватною власністю. Дане підтверджує той факт, що укладення спірного правочину пов`язане з необхідністю набуття майном, права на яке є предметом спірного договору, статусу особистої приватної власності відповідача з метою недопущення звернення стягнень на нього з боку його (позивача) кредиторів. На підставі ст.ст.203, 215, 234 ЦК України просив визнати спірний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, обгрунтування, викладені в позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Крім того, просили врахувати і подану заяву про застосування строків позовної давності.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Вказана позовна заява зареєстрована в Оболонському районному суді м.Києва17.07.2019 року.

Згідно ухвали Оболонського районного суду м.Києва від 22.07.2019 року позовна заява передана за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 03.10.2019 року Дніпровського районного суду м.Києва визначено головуючого по справі.

15.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання відповідно до ухвали суду.

Згідно ухвали суду від 12.03.2020 року підготовче провадження закрите та призначено справу до судового розгляду.

16.03.2020 року було розглянуто заяву сторони позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та постановлено ухвалу, якою дана заява була задоволена.

Стороною відповідача подано відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності.

Встановлено, що 06.07.2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Український капітал» було укладено договір №18-2-203 про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого об`єктом фінансування є квартира будівельний номер АДРЕСА_1, загальна площа 113.3 кв.м., трикімнатна, 17 поверх по АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору відступлення права вимоги №18-2-203 від 08.09.2011 року, укладеного між ОСОБА_3 (довіритель) та ОСОБА_4 (набувачем), ОСОБА_3 уступив та передав, а ОСОБА_4 приймає та одержує усі майнові права на об`єкт інвестування, які належали ОСОБА_3 за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва №18-2-203 від 06.07.2007 року, який був укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Український капітал» (правонаступник ПАТ «Банк «Український капітал»).

Пунктом 10 вказаного договору передбачено, що відступлення прав вимоги здійснюється за плату в розмірі 572 165,00 грн. Розрахунок здійснюється безпосередньо між набувачем та довірителем, у готівковій формі до підписання цього договору. Підписанням цього договору Довіритель ( ОСОБА_3 ) підтверджує отримання всієї суми грошових коштів від Набувача ( ОСОБА_4 ).

В пункті 12 Договору зазначено, що Набувач ( ОСОБА_4 ) підтверджує, що грошові кошти якими здійснюється розрахунок, є особистою приватною власністю.

Відмітки на Договорі свідчать про те, що вказаний договір зареєстрований в ПАТ «Банк «Український капітал» за №18-2-203, Набувачу видане Свідоцтво про участь в ФФБ від 08.09.2011 року, як і передбачено п.14 Договору.

10.11.2015 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Український капітал» укладена Додаткова угода до Договору про участь у ФФБ №18-2-203 від 06.07.2007 року, якою викладено нову редакцію п.1.3. Договору, а саме: Об`єктом інвестування є квартира АДРЕСА_2, загальна площа 117.3 кв.м., житлова площа 47,50, трикімнатна, 17 поверх по АДРЕСА_1 . В даній Додатковій угоді зазначено, що зміни в об`єкті інвестування відбулися у зв`язку з уточненнями фактичної загальної площі Об`єкту інвестування згідно даних Київського міського бюро технічної інвентаризації. В п.4 визначено, що у зв`язку з уточненнями загальної площі Об`єкту Інвестування остаточна вартість Об`єкта Інвестування становить 592 365,00 грн., що дорівнює вартості 117,30 вимірних одиниць Об`єкту Інвестування.

13.09.2016 року за ОСОБА_4 зареєстроване право приватної власності, розмір частки 1, на спірну квартиру, що підтверджено Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставами виникнення права власності стали договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 18-2-203, виданий 08.09.2011 року, видавник: Український капітал; довідка, серія та номер: 1906/15, виданий 08.09.2011 року, видавник: Український капітал; довідка про 100% оплату, серія та номер: 206, виданий 10.11.2015 року, видавник: Український капітал; акт прийому-передачі, серія та номер б/н, виданий 10.11.2015 року, видавник: Український капітал; витяг з переліку довірителів ФФБ, серія та номер 1621, виданий 10.11.2015, видавник: Український капітал.

Встановлено та підтверджено копіями свідоцтв, що позивач ОСОБА_3 є батьком, а відповідач ОСОБА_4 - матір`ю дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які народились ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.202 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна із сторін діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 27.03.2019 року (справа №607/15555/17-ц) та аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 року (справа №6-197цс14, від 19.10.2016 року (справа №6-1873цс16).

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Аналізуючи надані стороною позивача докази, зазначені підстави та обгрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку, що вимоги є недоведені, безпідставні.

Посилання сторони позивача на те, що сторони перебували з 2008 року у фактичних шлюбних відносинах (цивільному шлюбі), є недоведене; наявність у сторін спільних дітей не може бути доказом перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах. Крім того, факт перебування сторін в шлюбі як в зареєстрованому так і в цивільному, не може бути належним доказом до вимоги про визнання правочину фіктивним, враховуючи вищезазначені норми законодавства. Безпідставним та бездоказовим є і посилання на те, що позивач не отримував від відповідача вказані у спірному договорі грошові кошти.

По даній справі є недоведеними такі обставини, які мають бути при укладанні фіктивного правочину, а саме: наявність умислу обох сторін - позивача та відповідача, укласти спірний правочин лише для виду, без встановлення правових наслідків.

Навпаки, надані до справи документи свідчать про те, що спірний правочин (договір відступлення права вимоги) мав правові наслідки - він був зареєстрований управителем (ПАТ «Банк» Український капітал»), між останнім та відповідачем була укладена Додаткова угода до Договору про участь у ФФБ, а в подальшому за відповідачем зареєстроване право власності на квартиру.

Викладене свідчить про те, що стороною позивача не було надано жодного належного та допустимого доказу до заявлених позовних вимог, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Стороною відповідача подано до справи заяву про застосування строків позовної давності. Обгрунтуванням є те, що позивач уклав з відповідачем спірний договір в 2011 році, а до суду з даним позовом звернувся в 2019 році, тоді як строк позовної давності встановлений 3 роки.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України визначено, серед іншого, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи дане питання, встановлено, що спірний договір був укладений між сторонами 08.09.2011 року, позов зареєстровано в суді 17.07.2019 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Дане дає підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наявність двох підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, суд приймає рішення про відмову позивачу в задоволенні позову про визнання договору відступлення права вимоги недійсним з підстав його недоведеності.

Статтею 158 ЦПК України визначено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи дану норму закону, заходи забезпечення позову накладені згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 16.03.2020 року, підлягають скасуванню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.11, 12, 15, 16, 190, 203, 215, 234, 256, 257, 267 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-78, 81, 89,141, 158, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 16.03.2020 року, та зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , загальна площа 117,3 кв.м. (реєстраційний номер 000), власником якої є ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 12.10.2020 року.

Суддя: