ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6986/20 Справа № 202/2543/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Мамедової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»)звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 24.04.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DND0GA00000073, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 39371,50 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 24.04.2018 року. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту, виникла заборгованість, котра станом на 05.04.2016 року становить 16971,05 доларів США та складається з: 12976,28 доларів США тіла кредиту; 1504,11 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 121,32 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 1552,03 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штрафів: 9,62 доларів США штрафу (фіксована частина), 807,69 доларів США штрафу (процентна складова).

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк») просило суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 16971,05 доларів США і судові витрати у справі.

21.06.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначила, що 24.04.2008 між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір № DND0GA00000073, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 39371,50 доларів США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 24.04.2018 року. Відповідач зазначила, що вважає вказаний кредитний договір таким, що не відповідає чинному законодавству України, несправедливим та що останній повинен бути визнаний недійсним з таких підстав. По-перше, оскільки вказаний договір є договором споживчого кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення договору) перед укладенням договору кредитодавець повинен був повідомити її у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак перед підписанням кредитного договору вона, ОСОБА_1 , не отримувала інформаційного листа відповідно до вимог чинного законодавства, її не було повідомлено про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг, про абсолютне значення подорожчання кредиту. Крім того, відповідач зазначила, що у спірному кредитному договорі не визначений тип процентної ставки за кредитом, оскільки у договорі зазначено, що позичальник сплачує Банку відсотки у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, однак у вказаному договорі всупереч вимогам закону не визначена річна відсоткова ставка за кредитом. З огляду на зазначене, відповідач вважає, що в момент підписання Договору між сторонами вона була введена в оману Банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, тому її волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договорі, суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах. Відповідач зазначила, що Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Також відповідач зазначила, що спірний кредитний договір був укладений на умовах, що обмежують права споживача та з використанням нечесної підприємницької практики.

У зв`язку з викладеним, відповідач просила суд визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг та визнати недійсним кредитний договір № DND0GA00000073 від 24.04.2008 року у зв`язку з його укладенням під впливом обману з боку банку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»)та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З таким рішенням суду в частині відмови у задоволенні первинних позовних вимог АТ КБ ПриватБанкне погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та постановити нове рішення в цій частині, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу АТ КБ ПриватБанк залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року в оскаржуваній частині без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.04.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DND0GA00000073, згідно з умовами котрого ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»)зобов`язалося надати відповідачеві кредит у розмірі 39371,50 доларів США, а остання зобов`язалася сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та повернути кредит до 24.04.2018 року.

Судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту виникла заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 05.04.2016 року позичальник ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № DND0GA00000073 від 24.04.2008 року у розмірі 16971,05 доларів США, що складається з: 12976,28 доларів США тіла кредиту; 1504,11 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 121,32 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 1552,03 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штрафів: 9,62 доларів США штрафу (фіксована частина), 807,69 доларів США штрафу (процентна складова).

Ухвалою суду від 18.11.2016 року по справі за клопотанням представника ОСОБА_1 було призначено судово-економічну експертизу для визначення чи є документально підтвердженим та достовірним факт виконання ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»)умов п. 8.1. кредитного договору - надання Позичальнику ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 39371,50 доларів США, підтверджений первинною бухгалтерською документацією, що надана банком; якою є реальна процентна ставка (у процентах річних) та «абсолютне значення подорожчання кредиту» на момент укладання кредитного договору; чи відповідають нараховані при дослідженні реальна процентна ставка і абсолютне значення подорожчання кредиту зазначеним в цьому договорі процентам за користування кредитом; чи підтверджується документально факт виконання ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»)вимог Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та вимог Закону України «Про захист прав споживачів» - доведення до Позичальника ОСОБА_1 інформації щодо: наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; детальний розпис сукупної вартості кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, річну відсоткову ставку за кредитом; які види відповідальності Позичальника ОСОБА_1 передбачені умовами кредитного договору в разі несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту; чи відповідає дійсності заборгованість позичальника ОСОБА_1 , вказана позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»)в позовній заяві, станом на 05.04.2016 року, що на думку позивача становить 16 971,05 доларів США складається із: заборгованості за сумою кредиту - 12 976,28 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 1504,11 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 121,32 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 1552,03 доларів США; штрафу (фіксована частина) - 9,62 доларів США; штрафу (процентна складова) - 807,69 доларів США.

Відповідно до висновку судового експерта Буряк Т.М. № 6/11.3/2376 від 31.03.2017 року встановлено, що документально підтверджено видача Банком позичальникові грошових коштів лише у розмірі 34300,00 доларів США; видача позичальникові грошових коштів у розмірі 2806,20 доларів США документально не підтверджується, у зв`язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації, що передбачена вимогами Постанови правління НБУ №337 від 14.08.2003 року «Про затвердження інструкції про касові операції в банках України».

Відповідно до вказаного висновку судового експерта, останньому не видається можливим провести розрахунки заборгованості за тілом кредиту, відсотками, винагородою, пенею та штрафами по кредитному договору та підтвердити чи відповідає дійсності заборгованість позичальника ОСОБА_1 , вказана ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»)у розрахунку заборгованості, оскільки по-перше для проведення експертизи Банком не надані документи для підтвердження видачі кредиту в сумі 2806,20 доларів США, тобто невідомий початковий залишок для здійснення розрахунків; по-друге у зв`язку з наявністю протиріч в зазначених методах нарахування відсотків, які передбачені різними пунктами кредитного договору, а саме п. 3.2 (Факт/360) та п. 8.1 (30/360), тобто є невизначеність в тому, який необхідно застосовувати метод нарахування відсотків; по-третє у зв`язку з наявністю різних форм цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення прострочення виконання боргових зобов`язань, тобто не зрозуміло чи можливо здійснювати одночасно нарахування і пені, і штрафів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»),суд першої інстанції виходив із недоведеності та необгрунтованості позовних вимог, зокрема з того, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог докази не дають суду можливості встановити дійсний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк») про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 24.04.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір № DND0GA00000073, відповідно до умов якого Банк надав останній кредит у розмірі 34300,00 доларів США.

Відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору сторонами Договору погоджено графік погашення кредиту і відсотків за користування кредитом.

Відповідно до п. 1.1 Договору Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 8 Договору. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню Кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним Договором строки.

Згідно з п. 8.1 Договору Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 24.04.2008 року по 24.04.2018 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 39371,50 доларів США на наступні цілі: у розмірі 34300,00 доларів США - на споживчі цілі (покращення житлових умов), у розмірі 1029,00 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 196,00 доларів США страхування майна, 171,50 доларів США особисте страхування, а також у розмірі 3675,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2 даного Договору.

Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 556,68 доларів США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Відповідно до наданої представником позивача виписки з рахунку ОСОБА_1 встановлено, що остання до червня 2015 року виконувала умови кредитного договору.

Спірним кредитним договором чітко визначено предмет договору, права та обов`язки сторін, забезпечення кредиту, порядок розрахунків, додаткові зобов`язання позичальника, відповідальність сторін, термін дії договору і порядок зміни умов договору, інші умови, визначено детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. Також сторонами у додатку № 1 обумовлено графік погашення кредиту, сплату відсотків і винагороди, загальну суму внеску, суму кредиту до погашення, суму відсотків до сплати.

Погодження позичальника з умовами наданих кредитних коштів підтверджується також і договором іпотеки, який було укладено того ж дня, 24.04.2008 року.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Не встановлено і будь-яких обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, оскільки сторонами погоджено усі істотні умови при укладанні правочину.

З урахуванням вищезазначеного суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено, що вона, укладаючи кредитний договір № DND0GA00000073 від 24.04.2008 року діяла під впливом обману з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк»); не доведено відповідачем, що під час укладання договору вона не була ознайомлена з його умовами.

Відмовляючи у застосуванні строку позовної давності до зустрічних позовних вимог відповідача, суд першої інстанції посилався на те, що є самостійні підстави для відмови ОСОБА_1 у позові у зв`язку з його необґрунтованістю і безпідставністю.

Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні заборгованості, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.

В своїй апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що свої зобов`язання за кредитним договором № DND0GA00000073 від 24.04.2008 року виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі 34300,00 доларів США шляхом видачі готівки через касу, і виконав доручення позичальника відповідно до п. 8.2 кредитного договору. Однак, відповідач не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом (щомісячний платіж) згідно графіку відповідно до умов Договору з 01.03.2015 року, що має відображення у розрахунку заборгованості та підтверджується випискою по транзитному рахунку р/р НОМЕР_1 . Таким чином,апелянт вважає, що у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509,526,1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 05.04.2016 року має заборгованість в розмірі 16971,05 доларів США. Апелянт вважає, що надав суду докази щодо наявності заборгованості за договором (розрахунок заборгованості) та виписки по рахунку. Банк вказує, що суд повинен був надати свій розрахунок, якщо він не згоден із розрахунком заборгованості, наданим Банком. Апелянт зазначає, що висновок судово-економічної експертизи № 6/113/2376 не може враховуватися судом в якості належного і достовірного доказу в розумінні ст.ст. 78,79 ЦПК України.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Наведені норми цивільного процесуального законодавства чітко встановлюють обов`язок саме сторони по справі по доведенню певних обставин на підставі наданих нею доказів. Суд сприяє сторонам у витребуванні та зборі доказів за необхідності та за клопотанням учасника справи, але позбавлений можливості робити це за позивача.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; а відповідно до ч. 2 ст, 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням наданих позивачем до матеріалів справи доказів суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити суму заборгованості.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто, серед джерел доказів, відповідно до ст. 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Таким чином, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2016 року по справі за клопотанням представника ОСОБА_1 було призначено судово-економічну експертизу.

Як вбачається з тексту вказаної ухвали представник ПАТ КБ ПриватБанк заперечень проти клопотання в судовому засіданні не надав, відніс питання на розсуд суду.

Відповідно до висновку судового експерта Буряк Т.М. № 6/11.3/2376 від 31.03.2017 року було встановлено, що документально підтверджено видача Банком позичальникові грошових коштів лише у розмірі 34300,00 доларів США; видача позичальникові грошових коштів у розмірі 2806,20 доларів США документально не підтверджується, у зв`язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації, що передбачена вимогами Постанови правління НБУ №337 від 14.08.2003 року «Про затвердження інструкції про касові операції в банках України». Відповідно до вказаного висновку судового експерта, останньому не видається можливим провести розрахунки заборгованості за тілом кредиту, відсотками, винагородою, пенею та штрафами по кредитному договору та підтвердити чи відповідає дійсності заборгованість позичальника ОСОБА_1 , вказана ПАТ КБ «ПриватБанк» (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк») у розрахунку заборгованості, оскільки по-перше для проведення експертизи Банком не надані документи для підтвердження видачі кредиту в сумі 2806,20 доларів США, тобто невідомий початковий залишок для здійснення розрахунків; по-друге у зв`язку з наявністю протиріч в зазначених методах нарахування відсотків, які передбачені різними пунктами кредитного договору, а саме п. 3.2 (Факт/360) та п. 8.1 (30/360), тобто є невизначеність в тому, який необхідно застосовувати метод нарахування відсотків; по-третє у зв`язку з наявністю різних форм цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення прострочення виконання боргових зобов`язань, тобто не зрозуміло чи можливо здійснювати одночасно нарахування і пені, і штрафів.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження отримання позичальником грошових коштів у розмірі 2806,20 доларів США, а документально підтверджується лише надання позичальникові грошових коштів у розмірі 34300,00 доларів США. Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, останній почав нараховувати відсотки позичальникові на суму боргу у розмірі 35696,50 доларів США, в той час як видача ОСОБА_1 такої суми кредиту документально не підтверджена, що унеможливлює подальше встановлення реального розміру заборгованості відповідача за кредитним договором. Також, умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, передбачені два типи відсоткової ставки і не зрозуміло, виходячи з якої відсоткової ставки, нараховувалися відсотки позичальникові; зазначена у Додатку № 1 до кредитного договору реальна відсоткова ставка у розмірі 14,32% річних не відповідає дійсним нарахуванням Банку, оскільки як підтверджено висновком судового експерта, реальна процента ставка за спірним кредитним договором становить 17,686% на рік.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що АТ КБ ПриватБанк по справі під час розгляду справи в суді першої інстанції не позбавлений був права надати додаткові докази або заявити клопотання про проведення додаткової або повторної судової експертизи, відповідно до приписів ст. 103 ЦПК України, але своїм процесуальним правом не скористався.

Оскільки крім письмових матеріалів та пояснень сторін, сторони інших доказів суду не надали,та враховуючи висновок судового експерта, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Банку у зв`язку з відсутністю у позивача належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду є власним тлумаченням позивачем, а тому не може бути підставою для скасування законного рішення суду.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова