Номер провадження: 22-ц/813/4290/20
Номер справи місцевого суду: 522/7642/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року в частині забезпечення позову по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року, Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Одночасно із позовом, ПАТ «МТБ Банк» було подано клопотання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення 102, загальною площею 1648,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Клопотання публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про забезпечення позову - задоволено повністю.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення 102, загальною площею 1648,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Клопотання публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про витребування доказів - задоволено повністю.

Витребувано від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Задєсєнець Олени Олександрівни (адреса: АДРЕСА_2 ) копію нотаріальної справи Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення 102, загальною площею 1648,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 31.03.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задєсєнець Оленою Олександрівною та зареєстрованого за реєстровим №135, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду в частині забезпечення позову, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року про відкриття провадження у справі скасувати в частині накладення арешту на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення 102, загальною площею 1648,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення в цій частині , яким відмовити ПАТ «МТБ Банк» у задоволенні клопотання про забезпечення позову по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ПАТ «МТБ Банк», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року - залишити без змін.

До суду апеляційної інстанції з`явився представник ПАТ «МТБ Банк» - Черкасова О.О. та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4

ОСОБА_3 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржує лише в частині задоволення клопотання про забезпечення позову.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає ухвалу суду першої інстанції лише в частині її оскарження.

Задовольняючи заяву ПАТ «МТБ Банк» про забезпечення позову, районний суд виходив з того, що заявлений позивачем вид заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту, передбачений нормами чинного законодавства. Такий захід забезпечення позову, враховуючи його предмет, є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної справи. Крім того, місцевий суд також зазначив, що таке забезпечення позову, враховуючи його предмет, можна також вважати співмірним із заявленими вимогами.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, процесуальні підстави для застосування заходів щодо забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України згідно приписів якої забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Із клопотання про забезпечення позову вбачається, що накладення арешту на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , зумовлено тими обставинами, що оскаржується договір купівлі - продажу цього нерухомого майна, який на думку позивача укладався із порушенням законодавства та з порушенням прав кредитора.

З огляду на викладене та враховуючи характер заявлених позивачем позовних вимог, суддя першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що накладення арешту на вказане нерухоме майно порушує права ОСОБА_1 , оскільки наявність арешту унеможливлює продаж зазначеної нерухомості, внаслідок чого відповідач ОСОБА_1 може зазнати збитків у вигляді упущеної вигоди від продажу зазначеної нерухомості за ціною, не меншою ніж її ринкова вартість, яка з урахуванням зроблених за три роки поліпшень в рази перевищує вартість придбання вказаної нерухомості за оспорюваним договором.

Проте на вказані доводи апелянта, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22.12.2006 р., особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Оскільки ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі сама посилається на те, що наявність арешту унеможливлює продаж нею зазначеної нерухомості, тому застосований судом першої інстанції арешт на вказане нерухоме майно, направлений саме на протидію можливого зловживання апелянтом своїми правами.

Окрім того, безпідставними є і посилання апелянта на те, що оскільки відповідач ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем, основним видом економічної діяльності якої є «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», внаслідок чого вона позбавлена можливості надати в оренду приміщення третім особам, апеляційним судом оцінюються критично, з огляду на те, що забезпечення позову носить тимчасовий характер та сам по собі арешт на майно унеможливлює лише відчуження даного нерухомого майна та жодним чином не обмежує відповідача користуватися ним, здавати його в оренду, використовувати в інших цілях.

Щодо посилань апелянта на те, що суд всупереч вимогам ч.7 ст. 153 ЦПК України залишив поза увагою питання зустрічного забезпечення позову, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.8 ст. 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Разом з тим, застосування зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду. Дане питання віднесено на розсуд суду і застосовується у разі наявних до того обґрунтованих сумнівів щодо безперешкодного можливого відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Окрім того, обов`язок застосувати зустрічне забезпечення в розумінні ч. 3 ст. 154 ЦПК України виникає у суду лише тоді, коли позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Матеріали справи доказів, передбачених ст. 154 ЦПК України щодо випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення не містять, оскільки позивач має зареєстроване місце знаходження на території України, а докази щодо можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, суду не представлено.

З огляду на викладене колегія суддів, дослідивши матеріали справи про забезпечення позову, їх обґрунтування, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, вид пропонованого забезпечення позову, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення заяви.

Також, при дослідженні доводів апеляційної скарги враховується правова позиція, викладена у Постанові ВС/КЦС № 474/475/18 від 05.12.2018 року, згідно якої достатність наданих доказів та переконливість наведеного обґрунтування позову не можуть бути предметом перевірки судом на стадії прийняття заяви про забезпечення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при її постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2019 року в частині забезпечення позову по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.09.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда