Справа № 338/360/20
Провадження № 22-ц/4808/926/20
Головуючий у 1 інстанції Рибка Л. Я.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , позивача та його представника ОСОБА_2 , представника третьої особи Державного управління справами Любавської І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної організації «Резиденція «Синьогора», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: генеральний директор Державної організації «Резиденція «Синьогора» Капій Ігор Михайлович та Державне управління справами, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Державної організації «Резиденція «Синьогора» на рішення Богородчанського районного суду, ухвалене у складі судді Рибки Л.Я. 16 червня 2020 року в с-щі Богородчани,

в с т а н о в и в:

26 березня 2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Державної організації «Резиденція «Синьогора» (далі ДО «Резиденція «Синьогора») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивував тим, що 29 серпня 2019 року він був прийнятий на роботу в ДО «Резиденція «Синьогора» на посаду першого заступника генерального директора апарату управління. 31 січня 2020 року він написав заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 14 лютого 2020 року, причиною чого став тиск на нього з боку генерального директора організації ОСОБА_4 . Після написання заяви на нього продовжувався тиск, внаслідок чого він захворів та йому був відкритий лікарняний. Перебуваючи на лікарняному, він 12 лютого 2020 року власноручно написав та відправив поштовим зв`язком заяву про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням від 31 січня 2020 року. Згідно трекінгу поштових відправлень його лист за №999 вручено відповідачу 13 лютого 2020 року. Незважаючи на отримання його заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, генеральний директор ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_4 14 лютого 2020 року виніс наказ №21 про звільнення його з посади за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. З наказом про звільнення його ознайомлено 05 березня 2020 року.

Посилаючись на те, що заява про звільнення за власним бажанням була написана ним під тиском та не відповідала його внутрішній волі, він скористався своїм правом на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, а відтак його звільнення відбулося всупереч положенням закону, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ ДО «Резиденція «Синьогора» №21 від 14 лютого 2020 року про звільнення його з роботи на підставі статті 38 КЗпП України; поновити його на роботі на посаді першого заступника генерального директора апарату управління ДО «Резиденція «Синьогора»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 лютого 2020 року до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 31 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І.М.

Ухвалою цього ж суду від 30 квітня 2020 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено Державне управління справами.

Рішенням Богородчанського районного суду від 16 червня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ №21 від 14 лютого 2020 року ДО «Резиденція «Синьогора» про звільнення ОСОБА_3 з посади першого заступника генерального директора апарату управління на підставі статті 38 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді першого заступника генерального директора апарату управління ДО «Резиденція «Синьогора».

Стягнуто з ДО «Резиденція «Синьогора» на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 лютого 2020 року по 16 червня 2020 року включно в розмірі 83 669,81 грн., з утриманням з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів в порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Стягнуто з ДО «Резиденція «Синьогора» на користь ОСОБА_3 4 000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ДО «Резиденція «Синьогора» в дохід держави 1 681,60 грн. судового збору.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 20 161,40 грн.

Рішення мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви про звільнення за власним бажанням від 31 січня 2020 року позивач відкликав таку заяву, надіславши 12 лютого 2020 року відповідну заяву на адресу ДО «Резиденція «Синьогора» на ім`я генерального директора ОСОБА_4 , таким чином реалізувавши своє право на залишення на роботі, яке випливає зі змісту частини 2 статті 38 КЗпП України, якою працівникові надається безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження окрім випадків, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу. Тому наказ відповідача №21 від 14 лютого 2020 року про звільнення позивача з посади першого заступника генерального директора апарату управління за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на тій посаді, з якої він був звільнений, з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись з рішенням суду, ДО «Резиденція «Синьогора» подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема апелянт вказує, що ДО «Резиденція «Синьогора» не отримувала заяву ОСОБА_3 від 12 лютого 2020 року про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням від 31 січня 2020 року, у зв`язку з чим 14 лютого 2020 року генеральним директором ДО «Резиденція «Синьогора» був виданий наказ про звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням згідно його заяви від 31 січня 2020 року.

Зазначає, що згідно з копією повідомлення АТ «Укрпошта» (форма 22) поштове відправлення Укрпошта Експрес №999, адресоване ДО «Резиденція «Синьогора», вручено адресату 13 лютого 2020 року о 20 год., в графі «підпис» зазначено « ОСОБА_5 ». Проте, в ДО «Резиденція «Синьогора» з прізвищем « ОСОБА_5 » працює десять осіб. Працівники із зазначеним прізвищем, які згідно табеля обліку робочого часу за лютий 2020 року працювали 13 лютого 2020 року, повідомили, що ними під час перебування в цей день на роботі від працівника пошти не було отримано жодної кореспонденції і в повідомленні про отримання вони не розписувались, їм також відомо, що посадовими інструкціями займаних ними посад не передбачено приймати кореспонденцію, яка надходить до ДО «Резиденція «Синьогора».

Також апелянт стверджує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ДО «Резиденція «Синьогора» у зв`язку з дією запроваджених в Україні карантинних обмежень не могла залучити як свідків всіх працівників організації з прізвищем « ОСОБА_5 ». Таким чином, організація не мала змоги надати докази на підтвердження неотримання листа ОСОБА_3 за трек номером 999, відсутність яких і стала підставою для ухвалення оскаржуваного рішення про задоволення позову.

Посилаючись на наведене, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив та зазначив, що 12 лютого 2020 року о 09 год. 02 хв. він через засоби поштового зв`язку подав заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, реалізувавши таким чином право на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням протягом строку попередження, закріплене в частині 2 статті 38 КЗпП України, оскільки заява про звільнення була написана ним під тиском та не відповідача його внутрішній волі.

В апеляційній скарзі апелянт зводить свої доводи до факту отримання чи не отримання листа, в той час як законодавством акцентовано увагу на моменті реалізації права працівника на відкликання заяви про звільнення. Тому, доводи ДО «Резиденція «Синьогора» не мають правового значення.

Посилаючись на наведене, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Позивач та його представник доводи скарги заперечили з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи Державного управління справами в судовому засіданні вважала доводи апеляційної скарги обґрунтованими, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на суперечливих і неповно з`ясованих доказах. В матеріалах справи є копія поштового повідомлення про вручення рекомендованого листаза №99913 лютого 2020 року ДО «Резиденція «Синьогора» в особі ОСОБА_5 . Також матеріали справи містять наказ ДО «Резиденція «Синьогора» про перебування секретаря ОСОБА_5 на навчанні. Крім того, в ДО «Резиденція «Синьогора» працює декілька працівників з прізвищем ОСОБА_5 , які були опитані з цього приводу керівництвом і надали пояснення про те, що в їх посадові обов`язки не входить отримання кореспонденції і вони не отримували її та не розписувались в поштовому повідомленні. Фактично заява ОСОБА_3 про відкликання заяви про звільнення від 31 січня 2020 року не поступала в ДО «Резиденція «Синьогора». Згідно трекінгу поштових відправлень рекомендований лист за №999 вручено відповідачу 13 лютого 2020 року о 20 год. Це при тому, що працівник адміністрації, яка веде кадрову роботу, бухгалтерську роботу, чи відає секретаріатом працює до 17 год. Наведена обставина судом не досліджена. Сьогодні представник позивача надав суперечливий доказ пояснення листоноші ВПЗ Гута про те, що вказаний рекомендований лист було вручено заступнику генерального директора Прокопишин. Також матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 в телефонному режимі повідомляв відповідача про намір відкликати заяву про звільнення. Не досліджена судом і та обставина чи працював позивач після подачі заяви про звільнення від 31 січня 2020 року. Він аж в липні місяці 2020 року після його поновлення на роботі подав листки непрацездатності про перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 06 лютого 2020 року. Чи працював він до 06 лютого 2020 року не відомо. З урахуванням наведеного, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 в позові.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - генеральний директор ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Про час та день розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом т.в.о. генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» №105 від 28 серпня 2019 року ОСОБА_3 з 29 серпня 2019 року призначено на посаду першого заступника генерального директора апарату управління (а.с. 70).

31 січня 2020 року ОСОБА_3 написав на ім`я генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» заяву, згідно якої просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 14 лютого 2020 року (а.с. 44, 51).

Як ствердив позивач, вказану заяву він написав під тиском генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» ОСОБА_4 .

Листом від 06 лютого 2020 року №01-13/10/0260 Державне управління справами погодило звільнення ОСОБА_3 з посади першого заступника генерального директора апарату управління ДО «Резиденція «Синьогора» відповідно до поданої ним заяви (а.с. 52).

Також встановлено, що в періоди з 06 лютого 2020 року по 18 лютого 2020 року, з 19 лютого 2020 року по 02 березня 2020 року та з 03 березня 2020 року по 12 березня 2020 року ОСОБА_3 проходив лікування в стаціонарі та амбулаторно, що підтверджується копіями відповідних листків непрацездатності (а.с. 14-16).

12 лютого 2020 року під час перебування на лікарняному ОСОБА_3 написав на ім`я генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» заяву, в якій просив відкликати його заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням від 31 січня 2020 року (а.с. 6).

Вказану заяву від 12 лютого 2020 року позивач цього ж дня надіслав відповідачу поштовим зв`язком, скориставшись сервісом Укрпошта Експрес, що підтверджується відповідними копіями фіскального чеку, накладної №999 та опису вкладення (а.с. 9).

Згідно трекінгу поштових відправлень від 19 лютого 2020 року відправлення №999 вручене адресату 13 лютого 2020 року о 20 год. (а.с. 11). Наведене також підтверджується копією повідомлення АТ «Укрпошта» №77745/39 (форма 22), згідно якого поштове відправлення №999 вручене ДО «Резиденція «Синьогора» 13 лютого 2020 року, в графі «підпис» зазначено прізвище « ОСОБА_5 » (а.с. 113).

Наказом генерального директора ДО «Резиденція «Синьогора» Капія І.М. №21 від 14 лютого 2020 року ОСОБА_3 14 лютого 2020 року звільнено з посади першого заступника генерального директора апарату управління за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Підставами звільнення вказано заяву ОСОБА_3 від 31 січня 2020 року та лист-погодження Державного управління справами від 06 лютого 2020 року №01-13/10/0260 (а.с. 5, 71).

Спір між сторонами виник з приводу законності звільнення позивача з роботи за власним бажанням.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника врегульований статтею 38 КЗпП України.

Частинами 1 та 2 зазначеної статті передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

В пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 до закінчення двотижневого строку відкликав подану ним заяву про звільнення за власним бажанням від 31 січня 2020 року, направивши 12 лютого 2020 року поштовим зв`язком відповідну заяву на адресу ДО «Резиденція «Синьогора» на ім`я генерального директора ОСОБА_4 , реалізував своє право на відкликання такої заяви, та врахувавши право працівника на залишення на роботі, яке випливає зі змісту частини 2 статті 38 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося всупереч положенням закону, а тому позов ОСОБА_3 в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 лютого 2020 року по 16 червня 2020 року включно.

Доводи апелянта про те, що ДО «Резиденція «Синьогора» не отримувала заяву ОСОБА_3 від 12 лютого 2020 року про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням від 31 січня 2020 року, були предметом дослідження суду першої інстанції, який обґрунтовано їх спростував, зокрема вказав, що такі твердження відповідача спростовуються копією повідомлення АТ «Укрпошта» (форма 22), відповідно до якого поштове відправлення Укрпошта Експрес №999, адресоване ДО «Резиденція «Синьогора», вручено адресату 13 лютого 2020 року та витягом із сайту АТ «Укрпошта» з інформацію про відстеження відправлення №999 із відміткою про вручення відправлення 13 лютого 2020 року, яке свідчить і про те, що цінний лист не повернутий відправнику через його невручення, як це було обумовлено при прийманні відправлення.

Посилання апелянта, що в повідомленні АТ «Укрпошта» (форма 22) в графі «підпис» зазначено прізвище « ОСОБА_5 », однак в ДО «Резиденція «Синьогора» з прізвищем « ОСОБА_5 » працює десять осіб, а також, що працівники із зазначеним прізвищем, які працювали 13 лютого 2020 року, жодної кореспонденції від працівника пошти не отримували і в повідомленні про отримання не розписувались, не спростовують правильності рішення. Більше того, такі доводи апелянта не мають правового значення, оскільки визначальне значення в даному випадку має факт реалізації працівником його права на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та залишення на роботі, яке випливає зі змісту частини 2 статті 38 КЗпП України.

Твердження апелянта про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ДО «Резиденція «Синьогора» у зв`язку з дією запроваджених в Україні карантинних обмежень не могла залучити як свідків всіх працівників організації з прізвищем « ОСОБА_5 » і таким чином не мала змоги надати докази на підтвердження неотримання листа ОСОБА_3 за трек номером 999 не приймаються судом до уваги, оскільки відповідачем надано суду докази на обґрунтування їх заперечень, які досліджені судом першої інстанції і надано їм оцінку в сукупності встановлених обставин справи. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем заявлялось клопотання про виклик свідків, яке б було відхилено судом з підстав карантинних обмежень.

Доводи апелянта, що згідно трекінгу поштових відправлень від 19 лютого 2020 року відправлення №999 вручене адресату 13 лютого 2020 року о 20 год., тобто в після робочий час коли нікого з працівників не має на роботі, не спростовують висновків суду і зводяться до переоцінки доказів, що в силу статті 367 ЦПК України є поза компетенцією апеляційного суду.

Не приймаються до уваги і заперечення третьої особи щодо не дослідження судом і тієї обставини чи виходив позивач на роботу після подачі заяви про звільнення від 31 січня 2020 року, оскільки він звільнений з роботи не за прогул, а за власним бажанням.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ДО «Резиденція «Синьогора» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної організації «Резиденція «Синьогора» залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 16 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 15 вересня 2020 року