Справа № 159/2889/19 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/700/20 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Лимаря Р. С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди за знищення майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , подану в його інтересах, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що згідно з договором дарування від 29.04.1992 року отримав у власність 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Інша частина - 47/100 цього будинку у 1998 році була подарована матір`ю ОСОБА_6 його сестрі - відповідачці ОСОБА_3 , де вона проживає зі своїм чоловіком ОСОБА_4 .

Вказує, що порядок користування земельною ділянкою 30.10.1996 року затверджено актом розподілу земельної ділянки між співвласниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що після ухвалення декількох судових рішень різних інстанцій актом розподілу земельної ділянки від 08.05.2014 року були встановлені межові знаки, які вказували на відведення в натурі тих частин земельної ділянки, які належать йому. Також Ковельською міською радою рішенням №39/33 йому передано в оренду земельні ділянки та укладено договори оренди №1/87, №1/88,№1/89 земельних ділянок, які зареєстровані у держреєстрі, присвоєно кадастровий номер. На земельній ділянці площею 46 кв.м був розміщений гараж Г-1.

ОСОБА_2 вказує, що обставини щодо належності йому майна, законності користування ним, законності будівництва та експлуатації, законності рішень, на підставі яких він володів майном, зокрема і гаражем Г-1, встановлені рішеннями судів у цивільних справах № 159/6162/13-ц та № 159/2731/16-ц. Рішення набрали законної сили, тому відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини, які мають значення для справи за цим позовом, не підлягають доказуванню, оскільки у цій справі беруть участь ті ж особи, відносно яких були ухвалені вказані рішення.

Позивач зазначає, що на початку грудня 2015 року йому стало відомо від сусідів, що пошкоджено його гараж Г-1 за адресою АДРЕСА_2 , а саме було виявлено тріщини на стінах гаража. Гараж знаходиться безпосередньо на стороні ОСОБА_3 і пройти до гаража можливо тільки біля її вікон. Це підтверджується копією генерального плану земельної ділянки. На території господарства знаходиться багато інших споруд, тому доступ до гаража Г-1 обмежений іншими будівлями, які належать ОСОБА_3 . Йому відомо, що такі неправомірні дії з пошкодження та знищення його гаража вчиняє ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 .

Зазначає, що коли було виявлено тріщини на стінах гаража, він неодноразово звертався до Ковельського відділу поліції із заявами на неправомірні дії ОСОБА_3 , які полягали у пошкодженні майна. За даними зверненнями 07.07.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 07.07.2017 р. та його заявою внесено відомості про вчинений злочин за ст. 194 КК України у кримінальному провадженні за № 0001608.

Однак, станом на 30 травня 2016 року гараж уже був повністю зруйнований, а матеріали від нього викрадені.

У зв`язку з вищевикладеним позивач просив стягнути з відповідачів заподіяну майнову та моральну шкоду в розмірі 77000 грн за знищення свого нерухомого майна, в тому числі 20000 грн моральної шкоди, а також понесені ним судові витрати, в тому числі по сплаті судового збору, вартості будівельно - технічної експертизи, витрати на правничу допомогу.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що матеріалами справи доведено належним чином факт заподіяння саме відповідачами майнової шкоди у зв`язку зі знищенням належного йому гаража, що підтверджено матеріалами кримінального провадження та показаннями свідків. Суд залишив поза увагою, що саме на відповідачів покладено обов`язок доведення відсутності їх вини у завданні шкоди. Вказує, що він довів наявність шкоди та її розмір.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на те, що у доказах, зазначених позивачем, вбачається лише припущення про вчинення нею дій по знищенню спірного гаража. Вважає, що судом не встановлено, що його знищення виникло саме через дії або бездіяльність відповідачів.

Вказує, що на час звернення позивача із даним позовом ОСОБА_2 не був власником даного гаража, оскільки відповідно до договору дарування від 03.08.2018 року він подарував ОСОБА_7 належну йому частину житлового будинку із розташованими поруч господарськими будівлями та спорудами, в тому ж числі і гаражем, який на той час був знесений ним. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу позивача та його представника - без задоволення.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання, яке було призначене апеляційним судом з викликом учасників справи за клопотанням позивача, хоча справа є малозначною, ОСОБА_2 не з"явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи. Його представник ОСОБА_5 подала суду заяву про відкладення розгляду справи у зв"язку із зайнятістю в іншій справі, не додавши жодних підтверджуючих на вказану обставину доказів. Враховуючи наведене, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності позивача та його представника.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно додержання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем 03 серпня 2018 року спірне нерухоме майно подароване ОСОБА_7 , то при зверненні до суду 29 травня 2019 року права ОСОБА_2 , який вже не був власником майна, в тому числі і приміщення гаража, не були порушені.

З такими висновками районного суду колегія суддів не в повній мірі погоджується, оскільки вони не повністю відповідають фактичним обставинам справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою.

Їхнім батькам на праві приватної власності належав будинок АДРЕСА_1 .

За життя їх батько ОСОБА_8 подарував позивачу у справі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 53/100 будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами - хлівом Б-І та 1/2 частиною хліва "б".

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін ОСОБА_8 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Після смерті батька 47/100 будинку успадкувала його дружина - матір сторін ОСОБА_6 , однак правовстановлюючих документів на своє ім`я не виготовляла.

Набувши у власність частину будинку, ОСОБА_6 , відповідно до ст.30 чинного на той час ЗК 1990 року, набула право користування частиною земельної ділянки. Іншим землекористувачем земельної ділянки був її син ОСОБА_2

30 жовтня 1996 року між співвласниками будинку було складено акт розподілу земельної ділянки та встановлено порядок користування земельною ділянкою.

07.04.1997 року ОСОБА_6 подарувала свою частину будинку дочці - відповідачу в справі ОСОБА_3 .

Таким чином, на час набуття ОСОБА_3 права власності на 47/100 будинку між попередніми власниками будинку - ОСОБА_2 і їх матір`ю ОСОБА_6 склався порядок користування земельною ділянкою на підставі акту розподілу земельної ділянки від 30 жовтня 1996 року, згідно з яким у користуванні ОСОБА_2 знаходилася земельна ділянка площею 603 кв.м, а в користуванні іншого співвласника- 535 кв. м .

Зазначені обставини встановлені рішенням Ковельського міськрайонного суду від 23.12.2011 року в справі № 2/0306/1806/11.

Крім того, сторонами не заперечувався той факт, що спірний гараж станом на 1997 рік - час набуття права власності ОСОБА_3 - вже був збудований. З матеріалів Волинського БТІ, долучених до справи, видно, що фактичний рік його побудови 1993 (а.с.184 т.1), однак він був побудований без належних дозволів та технічних документів.

Проте, розпорядженням Ковельського міського голови від 22.11.1996 року №807 ОСОБА_2 надано дозвіл на забудову гаража.

Вказані обставини щодо законності права власності позивача ОСОБА_2 на спірний гараж також встановлено постановою Апеляційного суду Волинської області від 25 січня 2018 року у справі № 159/2731/16-ц.

Отже, наведені вище докази підтверджують, що у власності позивача перебував гараж Г-1, як частина домоволодіння.

Відповідно до договорів оренди від 15.07.2013 року, укладених між Ковельською міською радою та ОСОБА_2 , останньому було надано в оренду земельні ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_3 , а саме площами 401 кв. м та 46 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею 189 кв.м для огородництва. Вказані земельні ділянки надані позивачу на підставі рішення міської ради від 27.06.2013 року.

Як стверджував у своїх усних і письмових поясненнях позивач, він виїхав з цього будинку і проживає в АДРЕСА_4 , а з літа 2015 року в належній йому частині будинку проживала сім"я Василевичів, яким у 2018 році він його і подарував.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачу в кінці грудня 2015 року сусіди повідомляли про появу тріщин на стінах спірного гаража, а станом на 30 травня 2016 року він був повністю зруйнований.

Судом з аналізу матеріалів Реєстраційної справи на будинковолодіння АДРЕСА_3 , зокрема з виписки з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок АДРЕСА_3 станом на 05.05.2014 року підтверджено наявність гаража Г-1, що входить до будинковолодіння, а відповідно до іншої виписки із інвентаризаційної справи від 05.07.2016 року наявність гаража відсутня, що підтверджено також абрисом до технічного опису та стану господарських споруд. Відповідно до вказаної виписки ВБТІ ОСОБА_2 збільшена загальна площа будинку на 45,1 квм, житлова - на 43,3 кв.м за рахунок внутрішнього перепланування та влаштування мансардного поверху. Право власності не оформлено та не зареєстровано. Зазначено, що ОСОБА_2 самочинно побудовано хлів З-1 та знесено гараж Г-1 (а.с.106 т.1, зворот).

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_9 ствердила, що з літа 2015 року вона проживала в будинку, що належав позивачу ОСОБА_2 та бачила, що приміщення гаража поступово руйнувалося. З копії її паспорта видно, що вона зареєстрована у цьому будинку з 17 жовтня 2016 року (а.с.195 т.1).

З матеріалів інвентаризаційної справи станом на 18.11.2011 року вбачається опис основних конструктивних елементів нерухомого майна, а саме що гараж 1993 року побудови, фундамент з бутобетону, стіни шлакоблокові, покрівля з руберойду, перекриття дерев"яні, підлога цементна та наявне інженерне обладнання - електрика, висота будівлі - 2,52 м, площа основи - 31,40 кв.м, об"єм 79 кум.м, інвентаризаційна вартість з урахуванням 20% зносу - 16119 грн (а.с.184 т.1).

Із висновку експерта № 55/з оціночно-будівельної експертизи від 21.01.2020 року за зверненням ОСОБА_2 видно, що дійсна вартість (вартість заміщення) будівлі гаража до моменту її знесення станом на 05.07.2016 року становить 48935 грн, а розмір матеріальної шкоди станом на момент проведення дослідження становить 72744 грн.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

В матеріалах справи є підтвердження того, що ОСОБА_2 22.02.2017 року звертався до правоохоронних органів щодо пошкодження приміщення гаража. З Витягу із ЄРДР вбачається, що 07.07.2017 року за заявою позивача було внесено відомості в реєстр про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.194 КК України та проводилось досудове розслідування.

Постановою слідчого СВ Ковельського ВП ГУНП у Волинській області від 30.05.2019 року вказане кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв"язку з встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України

Зі змісту вказаної постанови видно, що висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 9365 від 03.09.2018 року станом на 01.06.2016 року ринкова вартість будівлі спірного гаража становила 27178 грн.

Разом з тим, з метою встановлення осіб, винних у пошкодженні майна, були проведені допити свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , які особисто самі не бачили, хто саме проводив демонтаж будівлі, ОСОБА_11 , який вказав, що йому нічого про це не відомо, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які зазначили, що приблизно 4 роки тому бачили незнайомого чоловіка, який різав болгаркою стіну гаража. Також слідчим у постанові зазначено, що допитати ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не вдалося можливим, оскільки останні відмовились давати свідчення з даного факту та повідомили, що їм нічого не відомо.

Судом встановлено, що згідно з наявною в матеріалах інвентаризаційної справи довіреністю від 05.11.2015 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_16 та ОСОБА_17 подарувати ОСОБА_7 належне йому на праві приватної власності майно, а саме 53/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 , а іншою довіреністю, яка надана свідком ОСОБА_7 , від 06.09.2018 року уповноважив ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 та ОСОБА_9 представляти його інтереси щодо нерухомого майна за вказаною вище адресою, тобто земельних ділянок, які перебувають в оренді.

Відповідно до договору дарування від 03.08.2018 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_7 належне йому на праві власності нерухоме майно - 53/100 частки житлового будинку АДРЕСА_3 , в тому числі, як зазначено у договорі, з гаражем Г-1 (а.с.111-112 т.1). В договорі також вказується, що дарувальник не здійснював будь-які самочинні переобладнання та перепланування у будинку.

До справи також додано фотографії із зображенням значних тріщин на стінах гаража у 2013 році (а.с.57)

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 категорично заперечує причетність свою та свого чоловіка до руйнування приміщення гаража, стверджує про те, що лише прибирали з території домоволодіння залишки будівельних матеріалів, які валялись на землі від руйнування стін, та складали їх на ділянці біля будинку, що підтверджували відповідними фотографіями, де видно наявність складених блоків та дерев"яного перекриття.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Пленум Верховного Суду України у абз. 1 п. 2 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 (з наступними змінами) наголосив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, зі змісту наведених норм права випливає, що для застосування вимог ст. 1166 ЦК України суд повинен встановити наявність певних обставин, а саме - якими саме неправомірними діями відповідача було заподіяно шкоду позивачу і чи є між цими діями та шкодою безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом з тим, Верховний Суд звернув увагу на те, що, хоча цивільне законодавство в деліктних правовідносинах і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, однак позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якої пред"явлено позов (постанова від 10.06.2019 року у справі № 591/5118/14-ц).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зокрема щодо наявності протиправних дій відповідача, ОСОБА_3 надала суду постанову про закриття кримінального провадження від 30.05.2019 року, винесену слідчим Ковельського відділу поліції Самулевич О. М., з якої вбачається, що кримінальне провадження, яке 07.07.2017 внесене до ЄРДР з №0001608 закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із встановленою відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України. У даному кримінальному провадженні щодо відповідача у справі не вчинялись будь які дії, які б давали підстави вважати, що орган досудового розслідування прийшов до висновку про вину ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні (а.с.55).

Судом беззаперечно встановлено, що між сторонами тривалий час існує конфлікт, та жодним із сторін даний факт не заперечується.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, вважав, що ОСОБА_2 не був вправі звертатися до суду з даним позовом, оскільки не був власником спірного майна. Однак, суд не взяв до уваги, що вимоги позивача стосувалися відшкодування шкоди, завданої його майну, на його думку діями відповідачів, що відбувалися станом на 2016 рік, тобто на час, коли він ще юридично був власником гаража.

Колегія суддів вважає, що такий висновок щодо мотивів відмови у позові є помилковим, хоча судом належним чином досліджено всі наявні письмові докази, які в сукупності дають висновок, що позивачем не доведено вини відповідачів у руйнуванні гаража та причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідачів та руйнуванням гаража, а тому позовні вимоги не є доведеними і в позові слід відмовити з інших підстав.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , дані в судовому засіданні, оскільки вони різняться з тими поясненнями, що були дані під час досудового слідства. Інші свідки вказували на те, що про причетність відповідачів до руйнування приміщення гаража їм відома зі слів самого ОСОБА_2 і що їх переконаність у цьому базується на припущеннях.

Таким чином, належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачі чинять протиправні дії щодо нього, суду не надано, як і доказів про знищення його майна, а відтак у задоволенні позовних вимог законно відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що її слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення змінити в частині мотивів відмови у позові, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржене судове рішення слід залишити без змін.

Перевіривши наведені в доводи апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.5 ст.135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розміри витрат, пов`язаних з правничою допомогою, входить до предмета доказування у справі та на підтвердження цих обставин суду надані підтверджуючі документи.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який, вирішуючи питання судових витрат відповідача, повністю дослідив обставини справи, дотримався усіх умов, викладених у частині 4 статті 135 ЦПК України, у їх сукупності.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції подано клопотання ОСОБА_3 про покладення на позивача витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 6000 грн.

Судом направлялись матеріали даного клопотання позивачу для ознайомлення. Позивач ОСОБА_2 у письмовій заяві суду висловив свою незгоду із сумою заявлених витрат на правничу допомогу.

Враховуючи норми ст. 137, 141 ЦПК України та беручи до уваги зміст розрахунку наданих адвокатом послуг відповідачці, що до відзиву на апеляційну скаргу ним не було зібрано та не долучено жодних додаткових документів, а також складність та об"ємність тексту складеного представником відзиву, колегія суддів, застосовуючи принцип співмірності, вважає за можливе зменшити розмір належних до стягнення з позивача витрат, понесених відповідачкою ОСОБА_3 , на її користь до 2500 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2020 року в даній справі змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 понесені витрати на правничу допомогу в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і маже бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді