КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/6124/19 Головуючий у 1 інстанції: Пономаренко Н.В.
Провадження № 22-ц/824/9407/2020 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимог,-

в с т а н о в и в:

В лютому 2019року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») про визнання недійсним договору про відступлення прав вимог. Зазначив, що 01.10.2013 року між ним та ПАТ «Енергобанк» був укладений договір № 00-039508-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, за умовами якого банк відкривав йому картковий рахунок № НОМЕР_1 в гривнях та випустив кредитну картку типу VISA Platinum, а також зобов`язався виконувати розрахункове обслуговування платіжних операцій. 18.05.2018 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» був укладений Договір № 21 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 00-039508-01 від 01.10.2013 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Вказаний договір фактично є договором факторингу, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не має ліцензії на надання фінансових послуг факторингу. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не мало право відступати або зобов`язатися відступити фізичним особам/юридичним особам своє право грошової вимоги до третьої особи, набуте за договорами між банками. ОСОБА_1 просив визнати недійсним Договір № 21 про відступлення прав вимоги від 18.05.2018 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 . Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що укладений між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договір № 21 про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 18.05.2018 року має оплатний характер. Згідно витягу з додатку до договору вартість вимог за кредитним портфелем ставить 191 528 311,40 грн., водночас згідно з п.4.1. договору право вимоги було продано ПАТ «Енергобанк» за 2 055 200,00 грн. Тобто, договір мав на меті фінансування шляхом надання їй визначеної договором грошової суми. Договір № 21 про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 18.05.2018 року за своїм змістом є договором факторингу. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому такий правочин суперечить вимогам ч. 3 ст. 1079 ЦК України та ст. ст. 1, 4 , 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і є недійсним,.

В судове засідання ОСОБА_2 , його представник, представник ПТ "Енергобанк" не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Представник ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення представника ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія", дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.10.2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 00-039508-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, за умовами якого банк відкрив держателю картковий рахунок № НОМЕР_1 в гривнях та випустив кредитну картку типу VISA Platinum, а також зобов`язався виконувати розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки.

18.05.2018 року ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» уклали договір № 21 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Енергобанк» відступив шляхом продажу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло у обсязі та на умовах, визначених цим договором права вимоги банку до позичальників, заставодавців, поручителів, зазначених у додатку до цього договору, зокрема, і за кредитним договором № 00-039508-01 від 01.10.2013 року, укладеним із ОСОБА_1 (а.с.15-21).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ПАТ «Енергобанк» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимог.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду.

Положеннями ст. 512 та ч.1 ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтями 1078, 1079 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вказаних вимог є підставою для недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Отже, вказівка в ч.3 ст.215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 18.05.2018 року, укладеного між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Вказаними договорами не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , наявність договору про відступлення прав вимоги не змінює обсяг прав та обов`язків позивача.

Заявляючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що вказаний договір за своїми ознаками є договором факторингу та є недійсним оскільки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке є стороною договору, не є фінансовою установою.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зареєстроване як фінансова установа 19 листопада 2013 року. Відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11 травня 2017 року №1592 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання послуг з факторингу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 18.05.2018 року, укладеного між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.