КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020року місто Київ

справа № 755/6441/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Виниченко Л.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив:

визнати спільною сумісною власністю подружжя майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку майнових прав на об`єкт нерухомості, квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості за договором купівлі-продажу від 03 березня 2016 року.

Одночасно із позовною заявою позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь які дії щодо оформлення та відчуження майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2016 року.

Заяву обґрунтовував тим, що під час шлюбу з відповідачем ними було набуто спірне нерухоме майно та відповідно сплачено грошові кошти у повному обсязі, а тому вважає, що вказане майно та майнові права на нього належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Вказував, що існує загроза порушення його права через можливу недобросовісну поведінку відповідача.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 вчиняти дії щодо оформлення та відчуження 1/2 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , що належать їй на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., зареєстрованому в реєстрі за № 388.

В решті вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що позивач не зазначив жодних відомостей про наміри відповідача, а також не надав суду жодних доказів які б підтверджували будь-яку недобросовісну поведінку відповідача чи її наміри щодо відчуження майнових прав.

Вказувала, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, в заяві не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження відповідачем майнових прав на користь третіх осіб.

Зазначала, що позивачем разом з позовною заявою не було надано беззаперечних доказів того, що йому належить 1/2 частина майнових прав на спірну квартиру.

Посилалася на те, що позивачем не надано доказів особистої фінансової чи будь-якої іншої участі в придбанні майнових прав або наявності поважних причин неможливості такої участі.

Вказувала, що суд першої інстанції не встановив жодних ризик чи небезпек, не надав оцінки доказам, тому вважає, що оскаржувана ухвала є невмотивованою та такою, що не ґрунтується на обставинах справи та належних доказах.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права визнаються речовими правами.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання спільною сумісною власністю подружжя майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнання за позивачем та відповідачем права власності по 1/2 частині майнових прав на вказану квартиру.

Порушуючи питання про забезпечення позову, позивач посилався на те, що існує загроза порушення його права на гарантування реальної можливості захистити його право власності при вирішенні справи, а тому вважає, що необхідно вжити заходи забезпечення позову для попередження умисного створення відсутності майна у відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру від 03 березня 2016 року укладений відповідачем, а тому саме остання після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію може оформити право власності на спірне майно, що призведе до зміни майнових прав на об`єкт нерухомого майна, яке будується на право власності на вказане нерухоме майно та матиме можливість його відчуження.

Таким чином, вказаний захід забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Враховуючи, що предметом спору є визнання майнових прав на квартиру спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ, колегія суддів вважає, що такий вид забезпечення позову як заборона ОСОБА_1 вчиняти дії щодо оформлення та відчуження 1/2 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтаксуд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для забезпечення позову.

При цьому, суд першої інстанції вірно з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач з позовними вимогами.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем разом з позовною заявою не було надано беззаперечних доказів того, що йому належить 1/2 частина майнових прав на спірну квартиру та останнім не надано доказів особистої фінансової чи будь-якої іншої участі в придбанні майнових прав або наявності поважних причин неможливості такої участі колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, а відтак вказані доводи є безпідставними.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: