ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3997/16-ц
Провадження № 2/210/29/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"18" серпня 2020 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді Хлистуненко О.В.

секретаря судового засідання Недолуги Л.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, розподіл майна подружжя, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з первісним позовом про визнання права особистої приватної власності. В обґрунтування позову та заяви про зміну підстав позову зазначив, що він з ОСОБА_4 перебував у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Довгинцівського районного управління юстиції м. Кривого Рогу 22.06.2002 року, який рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10.06.2016 року, було розірвано.

В період шлюбу, 11.09.2012 року він шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Покупцем у даному договорі купівлі-продажу вказана відповідач ОСОБА_4 , з якою у нього була домовленість, що вона не матиме ніяких майнових прав на дану квартиру, хоча право власності на квартиру буде зареєстроване за нею. Фактично покупцем вказаної квартири за даним договором був він, саме він домовлявся з продавцем про всі істотні умови договору, в тому числі про дату його укладання та вартість квартири. Спірна квартира вартістю 71937,00 грн., була придбана ним виключно за рахунок його особистих коштів, більшу частину з яких, а саме 65060,00 грн. він отримав від продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належала йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 12.04.1996 року, який також відбувся 11.09.2012 року, але трохи раніше за часом. Іншу частину грошових коштів, необхідних для купівлі спірної квартири, йому довелося позичати у його тітки ОСОБА_6 , на яку згодом в рахунок виконання своїх боргових зобов`язань він переоформив дачну ділянку № НОМЕР_1 , що розташована в СТ «Надія» та була оформлена на нього після смерті його матері ОСОБА_7 .

Таким чином, він за рахунок власних коштів здійснив повний розрахунок з продавцем квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , чим фактично виконав обов`язки покупця за вищезазначеним договором купівлі-продажу від 11.09.2012 року. Підставою для укладення такого договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2012 року та оформлення права власності на спірну квартиру на відповідачку було те, що він в один день 11.09.2012 року, повинен був укласти дві угоди. Однак, в зв`язку з його зайнятістю по роботі, через брак часу, з огляду на бажання учасників правочину якнайшвидше оформити угоду та з урахуванням довірчих відносин, які на той час існували у нього з відповідачем, покупцем за договором купівлі-продажу спірної квартири формально виступила відповідач, яка запевняла його, що вона розуміє, що квартира купується за його особисті кошти, і він є дійсним власником даної квартири, та за першою ж його вимогою вона переоформить право власності на нього.

Після оформлення договору купівлі-продажу та до теперішнього часу квартира є у його власності, він її утримує та сплачує комунальні платежі. Проте, після розірвання шлюбу відповідач заявила, що вважає спірну квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та бажає її розділити порівну. Він намагався вирішити з відповідачем питання стосовно переоформлення права власності на вказану квартиру на нього в позасудовому порядку, однак відповідач не погоджується врегулювати спір мирним шляхом, в зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду.

Тому, просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , частково недійсним, а саме удаваним в частині покупця, з моменту його укладення, визнавши ОСОБА_1 покупцем за цим договором та перевівши на нього всі права та обов`язки покупця за даним договором; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, розподіл майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що 22.06.2002 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає та зареєстрована з нею у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.06.2016 року їх з відповідачем шлюб було розірвано.

Вона та відповідач працювали та по теперішній час працюють підприємцями, мають кожен окремо свій бізнес, вносили обидва в їх сімейний бюджет чималий дохід. Оскільки вони добровільно, без участі суду не домовилися про розподіл майна, угоди, яка б задовольняла їх вони так і не досягли, у добровільному порядку розділити майно не вдалось, вона бажає розділити спільно нажите ними в шлюбі майно порівну, по 1/2 частині кожному у рівних частках згідно закону.

Тому, просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 : цегловий гараж № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 ; гараж № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_7 ; визнати за ОСОБА_4 на право власності на 1/2 частину цеглового гаражу АДРЕСА_8 ; гаражу № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_9 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні 29.11.2018 року визнавав зустрічні позовні вимоги, й не заперечував той факт, що спірне майно, яке просить розподілити ОСОБА_4 , куплено ними, як подружжям, за спільні сумісні кошти. Проте, в судових дебатах зазначив, що зустрічні позовні вимоги не визнає, оскільки позивачка за зустрічним позовом - ОСОБА_4 , не надала суду доказів, що це майно було придбане за спільні кошти подружжя.

Первісні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що кошти для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , отриманні від продажу за адресою: АДРЕСА_2 , яка подарована йому підставі договору дарування та була його особистою приватною власністю. З приводу заяви про надання згоди ОСОБА_4 на укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, зазначив, що дійсно таку заяву у нотаріальній конторі він підписував, тиску з боку третіх осіб на нього не було, але через брак часу, оскільки поспішав на роботу, вирішив оформити квартиру на дружину. Заяву про надання згоди у нотаріуса підписав, але не читав.

Представник позивача за первісним позовом- ОСОБА_2 суду пояснив, що сторони перебували у шлюбі з 22.06.2002 року, який розірваний рішенням суду від 10.06.2016 року. ОСОБА_1 11.09.2012 року року придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Покупцем у договорі була зазначена ОСОБА_4 , з якою у ОСОБА_1 була домовленість, що вона в майбутньому не буде мати право власності на квартиру, та квартира в подальшому буде перереєстрована за ним. Фактично покупцем квартири був ОСОБА_1 , саме він домовлявся з продавцем про умови договору, вартість квартири, та інше. Вартість спірної квартири відповідно договору становила 71937,00 грн.. Спірна квартира була куплена за особисті кошти ОСОБА_1 , які він отримав за продаж іншої квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 65060,00 грн., яка належала йому на праві приватної особистої власності на підставі договору дарування. Договір купівлі продажу спірної квартири був укладений в один день з договором купівлі продажу, яким ОСОБА_1 продав особисту квартиру, та саме за ці кошти купив спірну квартиру, яку оформлено на ОСОБА_4 .

Також, ОСОБА_1 грошові кошти брав в борг у своєї тітки ОСОБА_6 та в замін віддав їй свою дачну ділянку в дачному кооперативі «Надія», яку отримав в спадок після смерті матері. Отже, спірна квартира була куплена за особисті кошти ОСОБА_1 , та він був покупцем цієї квартири. Первісний позов з урахуванням заяви про зміну підстав позову підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволення, оскільки ОСОБА_4 не надано доказів того, що спірне майно за її вимогами придбане саме за спільні сумісні кошти.

Представник позивача за первісним позовом - ОСОБА_3 підтримав первісний позов та просив суд задовольнити у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги не визнав, а тому просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 зустрічні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що спірне майно придбане ними у шлюбі за спільні кошти, оскільки вона та її чоловік працювали, й однаково в сім`ю приносили значну суму грошей, які були їх сімейним спільним бюджетом. Первісні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, оскільки квартира, за адресою: АДРЕСА_3 , придбана на її ім`я, куплена в шлюбі також за спільні сімейні кошти подружжя.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_5 зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суду задовольнити. Суду пояснила, що між сторонами було укладено шлюб, від їх шлюбу народилась донька. За час шлюбу було придбано рухоме та нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю, оскільки придбане за спільні кошти подружжя. Первісні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Суду пояснила, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , придбана на ім`я ОСОБА_4 , за спільні сімейні кошти, а не лише за кошти чоловіка, а тому є спільною власністю подружжя. Вважає не доведеним ОСОБА_1 та його представниками той факт, що під час укладення оспорюваного договору сторони приховали інший правочин, а тому підстави для визнання правочину удаваним відсутні.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що його двоюрідний брат ОСОБА_10 в 2012 році продав свою квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_11 . З ОСОБА_12 він зустрічався у брата один чи два рази, потім їх зустріч відбулась у нотаріуса. Йому зателефонував брат та попросив, щоб він приїхав в нотаріальну контору на час укладення правочину. На прохання брата, він приїхав до нотаріуса, бо брат після «інсульту», там було ще декілька людей. Згодом брат до нього підійшов та сказав, що все добре, квартиру переоформили, гроші отримав, ключі від квартирі віддав ОСОБА_12 . Як передавались гроші він не бачив, бо сторони були в нотаріальній конторі в окремій кімнаті, а він сидів у коридорі. ІНФОРМАЦІЯ_2 його брат помер.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_11 - це рідний племінник її чоловіка, вона є його тіткою. У вересні 2012 року вона дала в борг ОСОБА_11 20000,00 грн. В 2015 році ОСОБА_12 замість грошей віддав їй дачну ділянку, яку отримав у спадок після смерті своєї матері. Право власності на неї не оформлено, бо ОСОБА_12 бракує часу цими займатись. Коли вона позичала гроші ОСОБА_12 , то він говорив, що купує квартиру та не хватає грошей. Він їй говорив, що квартира, яку він хоче купити знаходиться по АДРЕСА_5 . Гроші вона давала особисто в руки ОСОБА_12 , на сходах біля приміщення нотаріуса. ОСОБА_12 надав їй розписку за отримані гроші.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що у вересні 2012 році вони з чоловіком купували квартиру у ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Договір оформлювали у нотаріальній конторі, в першу полову дня, орієнтовно до 12.00 год. У нотаріальній конторі була вона, її чоловік та ОСОБА_14 . Вартість квартири, яку вони купували складала 65000,00 грн. ОСОБА_12 поспішав, бо в нього в цей день мав бути вчинений ще один правочин. Під час спілкування, вона так зрозуміла, що ОСОБА_12 продає квартиру, бо потрібно гроші для покупки іншої квартири. З ОСОБА_12 вони не родичі та не друзі. Після вчинення правочину, куди поїхав ОСОБА_12 вона не знає, чи вчиняв він інші правочини в цей день їй також не відомо.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_16 та ОСОБА_11 це її знайомі, друзі. ОСОБА_17 з нею ділилась новинами в їх сім`ї. Одного разу ОСОБА_17 прийшла та сказала, що вони з чоловіком купили квартиру. Під час вчинення спірного правочину вона участі не приймала. Проте, що у ОСОБА_18 була квартира на «Червоній» вона знала, чула, що її продали, але коми саме не знає. ОСОБА_12 з нею не спілкується та не вітається. ОСОБА_12 та ОСОБА_17 працювали разом, заробляли гроші, їздили відпочивати. ОСОБА_17 та ОСОБА_12 в спірній квартирі робили ремонт, вона особисто бачила, як ОСОБА_17 купувала речі для ремонту спірної квартири. Ремонт у квартирі робили наймані працівники.

Вислухавши думку сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві та в зустрічній позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд первісні позовні вимоги залишає без задоволення, зустрічні позовні вимоги задовольняє з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.06.2002 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_19 укладено шлюб, свідоцтво видано відділом реєстрації актів цивільного стану Довгинцівського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис №219 (Т.1 а.с. 139 зворот).

Від шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11.09.2012 року на підставі договору купівлі-продажу квартири на ім`я ОСОБА_4 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_3 , договір посвідчено Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №1230 (Т.1 а.с. 16, 116).

Розпорядження голови обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року № Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області» вулицю «Димитрова» змінено на вулицю «Героїв АТО», вулицю «Орджонікідзе» на вулицю «Криворіжсталі», вулицю «Косіора» на вулицю «Соборності».

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Із тексту спірного договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2012 року слідує, що він укладений та посвідчений у приміщенні нотаріальної контори, зміст договору був підписаний сторонами, їх дієздатність була перевірена, сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

При цьому відповідно до вимог ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічні роз`яснення з цього питання надані судам у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Позицію щодо покладення тягаря доведення удаваності правочину саме на позивача у справі підтримує у своїх рішеннях Верховний Суд (Постанови Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року та від 10 жовтня 2018 року у справах № 521/6687/17 та № 367/4829/16-ц ).

Безпосередньо сам позивач за первісним позовом ОСОБА_1 стороною оспорюваного договору купівлі-продажу квартири не був. Проте, свою зацікавленість в недійсності даного договору обґрунтував тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 за цим договором придбана саме за його власні грошові кошти, які отримав від продажу іншої квартири. В день укладення договору у нотаріуса він поспішав на роботу, а тому й оформлено спірну квартиру на дружину.

Так дійсно, з матеріалів справи слідує, що 11.09.2012 року ОСОБА_1 була продана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , вартість якої склала 65060,00 грн., що підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 11.09.2012 року посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №1230 (Т.1 а.с. 12).

Між тим, як стверджує ОСОБА_1 квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належала йому на праві власності на підставі договору дарування від 12.04.1996 року посвідченого Приватним нотаріусом Криворізької міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №2771 ( Т.1 а.с. 8).

До того ж, в матеріалах справи наявний попередній договір від 01.08.2012 року, який укладений за участі ОСОБА_1 , який зобов`язався в майбутньому укласти та належним чином оформити договір відчуження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_3 (Т.1 а.с. 13-14).

Однак, в обґрунтування спростування доводів позивача за первісним позовом ОСОБА_1 суд посилається на наступне.

На виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.11.2017 року Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, на адресу суду надано належним чином засвідчені копії документів, на підставі, яких було укладено та посвідчено 11.09.2012 року за реєстровим №1230 спірний договорі купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 (Т.1 а.с. 115-148).

З наданих документів, судом встановлено, що ОСОБА_1 при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , в цей же день, тобто 11.09.2012 року/, надав письмову згоду своїй дружині ОСОБА_4 на купівлю за ціну на умовах на її розсуд вище вказаної квартири. Крім того, ОСОБА_1 надав згоду, що квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувалась в інтересах їх сім`ї, під час перебування в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти подружжя. Справжність підпису ОСОБА_1 засвідчено Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №1229 (Т.1 а.с. 137).

Так, згідно з ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, ОСОБА_1 надав згоду ОСОБА_4 на укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, у відповідності до вимог норми ст. 65 СК України, яка констатує право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обстави, суд вважає, що ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами спрямованості волі сторін в правочині безпосередньо продавця квартири ОСОБА_10 та покупця ОСОБА_4 на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, зокрема, укладення договору купівлі-продажу квартири, за яким її покупцем виступає саме ОСОБА_4 . Залишається недоведеним, на думку суду, факт настання між сторонами при укладенні правочину інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу квартири в частині покупця.

Таким чином, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 частково недійсним, а саме удаваним в частині покупця, визнавши ОСОБА_1 покупцем за цим договором та перевівши на нього всі права та обов`язки покупця за даним договором з підстав зазначених позивачем, є необґрунтованим та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності, що є похідним від вимог, які їм передують, зокрема, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та переведення на нього прав покупця. А тому, враховуючи, що відсутні підстави для їх задоволення, відсутні й підстави для виникнення права власності ОСОБА_1 на вище вказану спірну квартиру.

В обґрунтування задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 суд зазначає наступне.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.06.2016 року шлюб укладений 22.06.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , відділом реєстрації актів громадянського стану Довгинцівського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис під № 219, розірвано. Рішення суду оскаржено не було, та набрало законної сили 21.06.2016 року (Т.1 а.с. 6-7).

Відповідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого замість договору купівлі-продажу від 19.03.2005 року посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №471, у власності ОСОБА_1 перебуває нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , прим. 2 (Т.1 а.с. 238, зворот).

23.05.2006 року на ім`я ОСОБА_1 придбано гараж за адресою: АДРЕСА_10 , на підставі договору купівлі продажу посвідченого Приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №2883 (Т.1 а.с. 251, 252).

23.10.2006 року на ім`я ОСОБА_1 придбана квартира за адресою: АДРЕСА_7 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2006 року посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №5007 (Т.1 а.с. 206).

Крім того, 14.02.2009 року на ім`я ОСОБА_1 придбано гараж за адресою: АДРЕСА_11 , на підставі договору купівлі продажу посвідченого Державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №648 (т. 1 а.с. 222-224).

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: цегловий гараж № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_4 ; гараж № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 та квартира за адресою: АДРЕСА_7 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 року у справі провадження № 61-7911св19.

Також, відповідно вище наведеної правової позиці Верховного Суду встановлено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, ОСОБА_1 не надав суду докази, якими б спростував доводи ОСОБА_4 щодо придбання нерухомого майна за спільні кошти поджружжя, а тому суд прийшов висновку про доведеність зустрічного позову в повному обсязі, що й є підставою для його задоволення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати розмірі 2040,13 грн.

Керуючись ст.ст. 235, 372, 655, 657 ЦК України, 60, 65, 69, 70, 163 СК України, ст. ст. 4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 209, 228, 229, 263-265, 354, 355ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_11 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, розподіл майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_11 майно, а саме:

- цегловий гараж номер НОМЕР_2 , загальною площею 24,4 кв.м., розміром 3,3х7,4 м, з цегловою оглядовою ямою, що знаходиться на АДРЕСА_4 ;

- гараж за АДРЕСА_12 ;

- нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий

Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_11 наступним чином:

Визнати за ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_4 , право власності на:

- 1/2 цеглового гаража номер 2Г, загальною площею 24,4 кв.м., розміром 3,3х7,4 м, з цегловою оглядовою ямою, що знаходиться на АДРЕСА_4 ;

- 1/2 гаража за №4Г, який розташований у АДРЕСА_5 ;

- 1/2 нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий

Визнати за ОСОБА_11 , ІПН НОМЕР_5 , право власності на:

- 1/2 цеглового гаража номер 2Г, загальною площею 24,4 кв.м., розміром 3,3х7,4 м, з цегловою оглядовою ямою, що знаходиться на АДРЕСА_4 ;

- 1/2 гаража за №4Г, який розташований у АДРЕСА_5 ;

- 1/2 нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий

Стягнути з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_13 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 , судові витрати розмірі 2040,13 грн..

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 27 серпня 2020 року.

Суддя: О. В. Хлистуненко