Справа № 151/314/20
Провадження № 22-ц/801/1649/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Моцний В. С.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 рокуСправа № 151/314/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Панасюка О.С., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №151/314/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ободівка- Агро» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ободівка-Агро» на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 27 липня 2020 року, повний текст якого складено 27 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Моцного В.С.,

встановив:

У липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Чечельницького районного суду Вінницької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ободівка- Агро» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації.

Позов мотивовано тим, що він є власником земельної ділянки площею 1,6323 га, кадастровий номер :05:000:0391 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Поповогребельської сільської ради Чечельницького району Вінницької області. Право власності підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 червня 2015 року. Вирішивши укласти договір оренди землі у червні 2020 року ОСОБА_1 дізнався, що існує договір оренди землі №713-Ч від 10 травня 2015 року укладений між ним та відповідачем. Будь-яких договорів з ТОВ «Ободівка-Агро» він не укладав та не підписував. Крім того зазначає, що підставою для визнання даного правочину недійсним є те, що 10 травня 2015 року ОСОБА_1 не міг укладати оскаржуваний договір, оскільки власником даної земельної ділянки став тільки 30 червня 2015 року.

Зважаючи на викладене, позивач просить визнати договір оренди землі від 10 травня 2015 року № 713-Ч недійсним, скасувати державну реєстрацію та стягнути судові витрати

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 27 липня 2020 року позовні вимоги задоволено повністю.

Договір оренди землі № 713-Ч від 10 травня 2015 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Ободівка-Агро» кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0391, зареєстрований державним реєстратором Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області Фаренюком С.А. від 17 червня 2020 року за № 212833776, визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію.

Стягнуто з ТОВ «Ободівка-Агро» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840, 80 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 10 травня 2015 року від імені ОСОБА_1 з ТОВ «Ободівка-Агро» було відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 , що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції ТОВ «Ободівка-Агро» подало апеляційну скаргу вказуючи, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і за неповного з`ясування обставин справи, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності, та не відмовив у задоволені позову в зв`язку із спливом строку позовної давності, оскільки позивач починаючи з 2016 року та в наступних періодах отримував орендну плату від відповідача. Крім того позивач починаючи з 2016 року зобов`язаний був дбати про своє майно, цікавитись ним, усвідомлювати у кого та на яких умовах перебуває в оренді земельна ділянка, а тому у позивача були відсутні у 2016 році будь які перешкоди для отримання інформації про правовий статус земельної ділянки і наявність договору. Також в супереч вимогам ст.ст. 76-81, 83, 102-104 ЦПК України, суд вважав встановленою обставиною відсутності волевиявлення позивача на укладання договору, хоча відповідні факти не були підтверджені належними, допустимими і достовірними доказами, зокрема висновком судово-почеркознавчої експертизи.

На підставі вище зазначеного ТОВ «Ободівка-Агро» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

01 вересня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними та недоведеними.

Представник ТОВ «Ободівка-Агро» Забродецьв С.В. судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Суд, апеляційної інстанції переглянув справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Ободівка-Агро» укладено договір оренди землі № 713-Ч строком на 10 років, який зареєстровано 05 березня 2016 року за № 13580598 державним реєстратором Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області Фаренюком Сергієм Анатолійовичем, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 червня 2020 року за № 212833776.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,6323 га, кадастровий номер :05:000:0391, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 30 червня 2015 року приватним нотаріусом Чечельницького районного нотаріального округу Вінницької області Мільком А.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1018.

Тому, на думку суду першої інстанції, позивач не міг бути стороною оскаржуваного договору, так як на момент його підписання не був власником даної земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав доведеним ту обставину, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 10 травня 2015 року від імені ОСОБА_1 з ТОВ «Ободівка-Агро» було відсутнє волевиявлення позивача, що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повність погодитись не можливо.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається в письмовій форм.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Апеляційним судом встановлено, що позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір не підписував, його умови не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу як власнику цієї земельної ділянки, посилаючись до умов договору, підписаного невстановленою особою замість позивача.

Судово-почеркознавча експертиза за клопотанням позивача судом першої інстанції не призначалась.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення, вважав встановленими обставини справи, за якими спірний договір позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим колегія суддів констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним.

Враховуючи підстави позову наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов'язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок

Тому колегія суддів приходить до висновку, що у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020року у справі № 145/2047/16-ц.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставо для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З огляду на викладене апеляційна скарга ТОВ «Ободівка-Агро» підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ободівка-Агро» задовольнити частково.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 27 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ободівка - Агро» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: О.С. Панасюк

І.М. Стадник