ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4486/17 Номер провадження 22-ц/814/370/20Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2017 року у складі судді Тімошенко Н.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління комунальним майном м. Полтави про визнання незаконними розпорядження про видачу свідоцтва про право власності на житло та скасування свідоцтва,

в с т а н о в и в:

В червні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до Управління комунальним майном м. Полтави, в якому просив визнати незаконними розпорядження відділу приватизації житла Управління житлово-комунального господарства м. Полтави від 28.12.1999 р. № 1919 про видачу Свідоцтва про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 на ім?я ОСОБА_3 та Свідоцтва про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 від 28.12.1999р. на ім?я ОСОБА_3 ; скасувати Свідоцтво про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 від 28.12.1999р. на ім?я ОСОБА_3 .

Позов мотивовано тим, що з березня 1994 року він спільно проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 та був офіційно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 22.02.1996 р.

28 грудня 1999 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 . Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 28.12.1999 року № 1919, зареєстровано ПБТІ «Інвентаризатор» і записано у реєстрову книгу 28.12.1999 р. за № 115/16602.

Вказує, що на час приватизації ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , остання вже мала та праві власності житло за адресою: АДРЕСА_3 та у відповідності до статті 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» могла використати житловий чек для придбання частки майна державних підприємств та земельного фонду.

Посилався на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була приватизована ОСОБА_3 без його участі і з порушенням норм законодавства, про що він дізнався випадково.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконними розпорядження відділу приватизації житла Управління житлово-комунального господарства м. Полтави від 28.12.1999 року № 1919 про видачу Свідоцтва про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 і Свідоцтво про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 від 28.12.1999р. на ім`я ОСОБА_3 .

Скасовано свідоцтво про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 від 28.12.1999 р. на ім`я ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент приватизації квартири за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 була власницею квартири за адресою АДРЕСА_3 .

Не погодившись з вказаним рішенням, його оскаржили представник відповідача - Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради та ОСОБА_1 , яка не брала участі в справі, проте вважає, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про її права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 ґрунтуються на тому, що вона є рідною сестрою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті сестри вона подала заяву про прийняття спадщини, до складу якої входить і право власності спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує, що ОСОБА_2 ніколи не був співвласником вказаної квартири, а був лише зареєстрований в ній як квартирант. Висновки суду першої інстанції, що з березня 1994 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю жодним чином не підтверджуються і у суду не було підстав для задоволення позову. Оскільки вона не була залучена до участі у справі та суд вирішив питання про її права, як спадкоємця померлої ОСОБА_3 , просила скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі представника відповідача порушується питання про скасування рішення суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Зокрема, представник Управління майном комунальної власності міста вказує, що справу було розглянуто взагалі без повідомлення відповідача по справі, а рішення суду не ґрунтується на нормах Закону та фактичних обставинах справи, оскільки права позивача ОСОБА_5 при приватизації квартири наймачем ОСОБА_3 порушено не було. Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 2» ПМР № 6855 від 06.12.2017 р. позивач ОСОБА_5 був зареєстрований за вказаною адресою в якості квартиранта (піднаймача) і в розумінні статті 64 ЖК УРСР позивач не є членом сім`ї ОСОБА_3 , жодних доказів, які б доводили протилежне, позивачем до суду не було надано. На момент подачі документів до органу приватизації ОСОБА_3 не використала свої житлові чеки, була зареєстрована та постійно проживала за вказаною адресою, а доводи позивача стосовно незаконності приватизації спірної квартири внаслідок перебування у власності ОСОБА_3 іншого майна та відповідно висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та незаконними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 представник відповідача просить її задовольнити, рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 - адвокат Солошенко Л.Є. вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а апеляційне провадження у справі - закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Солошенко Л.Є. вважає апеляційну скаргу Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просить рішення суду першої інстанції залишити в силі, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 2, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

По справі встановлено, що згідно розпорядження відділу приватизації житла Полтавської міської ради від 28 грудня 1999 року № 1919 за заявою наймача ОСОБА_3 передано їй у власність в порядку приватизації державного житлового фонду квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі даного розпорядження керівником органу приватизації видано свідоцтво про право власності на житло від 28 грудня 1999 року, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Того ж дня право власності ОСОБА_3 на дану квартиру зареєстровано Колективним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстрову книгу за № 115/16602.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, внаслідок чого відповідно до статей 1218, 1219, 1220 ЦК України відкрилася спадщина, до складу якої увійшли всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, не є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця, і не припинилися внаслідок її смерті.

Згідно довідки приватного нотаріуса Гетало О.М. від 13.03.2017 р. вих. № 86/02-14 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 заведена спадкова справа від 02.08.2016 р. за № 19/2016, заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Інших заяв про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини не надходило. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII (частини четверта, п`ята статті 5) встановлено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. (частини перша, третя, п`ята статті 8 Закону № 2482-XII).

Відповідно до частини першої статті 2 вказаного Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян на час виникнення спірних правовідносин регулювався відповідним Положенням, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, згідно пунктів 18, 19, 20, 21 якого громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Як вбачається з довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення (Додаток 1до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян), виданої 19.11.1999 року за № 4984 ЖЕД № 7 Міськжилкомунгоспу на час приватизації спірного майна у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 мешкали та мали право на житло ОСОБА_3 , яка є наймачем квартири.

Вказане житло було постійним місцем проживання наймача ОСОБА_3 та у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вона мала право на одержання даної квартири у власність шляхом приватизації.

Заперечуючи таке право наймача, з чим погодився і суд першої інстанції, позивач ОСОБА_2 вказував, що на час прийняття рішення про приватизацію спірної квартири ОСОБА_3 мала на праві власності інше житло - квартиру АДРЕСА_4 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції не встановив на яких підставах набуте ОСОБА_3 право власності на квартиру по АДРЕСА_3 та яким чином це порушує права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, що призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, квартиру АДРЕСА_4 було придбано ОСОБА_3 шляхом пайової участі у будівництві житла, а не в порядку приватизації державного житлового фонду, і права позивача при цьому порушено не було.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на безоплатну передачу квартири мають наймач житлового приміщення (квартири) та члени його сім`ї.

Поняття членів сім`ї наймача визначено частиною другою статті 64 ЖК України, згідно якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Факт належності позивача до членів сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 є предметом доказування по справі та підлягає встановленню судом при ухваленні рішення (статті 10, 11, 60, 213-215 ЦПК України на час ухвалення рішення судом першої інстанції).

Сам факт реєстрації позивача ОСОБА_2 у вказаній квартирі з 22.02.1996 року належність його до членів сім`ї наймача не доводить. Будь-яких доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять і висновки суду першої інстанції в цій частині є безпідставними.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2018 року у справі № 554/10342/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Струмок», ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину квартири, на яке посилається у своїх запереченнях представник позивача, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу з 01.01.2004 року по 30.06.2016 року, що правового значення по справі не має та не є підставою звільнення від доказування згідно статті 82 ЦПК України.

Крім того, як вбачається з копії карти прописки форми А, позивач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 22.02.1996 року як квартирант, що спростовує його доводи про належність до членів сім`ї наймача ОСОБА_3 на час приватизації квартири.

Колегія суддів також звертає увагу, що з позовом про визнання незаконним рішення органу приватизації про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_3 від 28 грудня 1999 року та скасування правовстановлюючого документу на дане нерухоме майно, позивач ОСОБА_2 звернувся у червні 2017 року, після смерті ОСОБА_3 та відкриття приватним нотаріусом Гетало О.М. спадкової справи за № 19/2016 на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , та оспорюючи право власності спадкодавця на дане нерухоме майно, фактично заперечував обсяг спадщини, не залучивши при цьому до участі у справі спадкоємця попередньої черги за законом ОСОБА_1 .

Стаття 13 ЦК України застережує осіб при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, не допускати дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Апеляційним судом також встановлено, що при розгляді справи у порушення вимог статті 74 ЦПК України суд першої інстанції належним чином не повідомив представника відповідача про час та місце судового засідання та розглянув справу у відсутність Управління майном комунальної власності міста Полтавськї міської ради, що призвело до порушення прав відповідача.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, а також якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, це порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З огляду на наведене за відсутності належних та допустимих доказів на доведення підстав позову, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за безпідставністю.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління комунальним майном м. Полтави про визнання незаконними розпорядження про видачу свідоцтва про право власності на житло та скасування свідоцтва - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна