Дата документу 07.09.2020
Справа № 334/3400/16-ц
Провадження № 2/334/88/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Баруліної Т.Є.,

при секретарі Панасюри Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове виселення,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове виселення відповідачів з домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав про те, що він на підставі договору факторингу придбав права вимоги заборгованості до ТОВ «МАКИ-2005», яке забезпечено іпотекою будинку та трьох земельних ділянок. У зв`язку із невиконання боржником своїх зобов`язань, ПАТ «Альфа-Банк» здійснено перереєстрацію права власності на іпотечне майно. В подальшому, через відмову відповідачів добровільно звільнити (виселитись) будинок банк звернувся до із позовом до суду.

Позивач просить суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_1 заперечувала проти позовних вимог. Свої заперечення виклала у відзиві на позовну заяву. Відповідач вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на те, що позивачем не дотримано вимог ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР в частині надання особам, що виселяються іншого житла для постійного проживання. З цих підстав просить суд відмовити у задоволені позову.

Інші відповідачі не скористались своїм правом на подання відзиву.

В судовому засіданні представник ПАТ «Альфа-Банк» підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні

Представник ОСОБА_1 адвокат Зелена Р.В. в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні.

Інші відповідачі у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що 09.08.2011 року між ПАТ «Банк Кіпру» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №44-1164/2011 відповідно до умов якого відкрито кредитну лінію з лімітом до 190 000 доларів США у строк до 07.08.2015 рок. (а.с.208-211, 216)

09.08.2011 року в якості забезпечення виконання вказаного договору між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. Відповідно до іпотечного договору в іпотеку ПАТ «Банк Кіпру» передано житловий будинок площею 546,7 кв. м. розташований за адресою АДРЕСА_1 та три земельні ділянки площею 0,1000 га. (кадастровий №:04:041:0395), 0,0257 га. (кадастровий №:04:041:0396) та 0,0446 га. (кадастровий №:04:041:0397), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.212-215)

20.02.2014 року між ФОП ОСОБА_3 , ПАТ «Банк Кіпру» та товариством з обмеженою відповідальністю «МАКИ-2005» укладено договір про переведення боргу. Згідно даного договору ФОП ОСОБА_3 передав свої зобов`язання за кредитним договором №44-1164/2011 від 09.08.2011 року - ТОВ «МАКИ-2005». (а.с. 219-220)

20.02.2014року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до іпотечного договору. Згідно даного договору, ОСОБА_1 як іпотекодавець поручилась своїм майном (будинком та земельними ділянкам по АДРЕСА_1 ) за виконання ТОВ «МАКИ-2005» зобов`язань за Кредитним договором. (а.с. 229-230)

21.07.2014р. між ПАТ «НЕОС БАНК» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Договір факторингу, відповідно до якого, ПАТ «НЕОС БАНК» відступило ПАТ Атьфа-Банк» свої права вимоги заборгованості до ТОВ«МАКИ-2005» по Кредитному договору.(а.с.231-235)

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.05.2016 року яке було залишено без змін апеляційним судом Запорізької області від 12.10.2016 року стягнуто з ТОВ «Маки-2005» солідарно з кожним із поручителів окремо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за Договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №44-1164/2011 від 09.08.2011 р. у сумі 2 006 412,20 грн. та судові витрати у сумі 609,0 грн. з кожного окремо. (а.с. 242-247)

У зв`язку з тим, що ТОВ «МАКИ-2005» не виконувало свої зобов`язання перед ПАТ «Альфа-Банк» щодо погашення заборгованості за кредитним договором№44-1164/2011 від 09.08.2011 року, ПАТ «Альфа-Банк» прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим 26.02.2016 р. на підставі іпотечного договору проведено реєстрацію права власності на житловий будинок площею 546,7 кв. м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 , та три земельні ділянки площею 0,1000 га (кадастровий №:04:041:0395), 0,0257 га (кадастровий :04:041:0396) та 0,0446 га (кадастровий №:04:041:0397), які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , за ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 26 лютого 2016 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малаховська І. В. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості, які складають предмет іпотеки, за ПАТ «Альфа-Банк», а саме:

1) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28479808 від 26 лютого 2016 року на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,площею0,0446 га,кадастровий №:04:041:0397.

2) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28479216 від 26 лютого 2016 року на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,100 га, кадастровий №:04:041:0395.

3) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28479696 від 26 лютого 2016 року на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; площею 0,0257 га, кадастровий №:04:041:0396.

4) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28479216 від 26 лютого 2016 року на житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 546,7 кв. м. (а.с. 7-11)

В подальшому, ПАТ «Альфа-Банк» на адресу відповідачів направлено вимогу від 22.03.2016 №2456 про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку, яка вручена відповідачам 29.03.2016 року (а.с. 13-16).

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кулаченко Р.В. направила позивачу відповідь на вказану вимогу, у якій вказала про відсутність законних підстав для виселення з будинку її клієнта та членів її родини.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15 та постанова Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15.).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Пунктом 1.2. кредитного договору № 44-1164/2011 від 09 серпня 2011 року встановлено, що кредит надається позичальнику на такі цілі: поповнення обігових коштів.

Підпунктом 2.2.1 зазначеного договору закріплено, що в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позичальник забезпечує надання Банку, в тому числі, в іпотеку вищевказані житловий будинок та три земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 .

Тобто, іпотечне майно, надане в якості забезпечення виконання зобов`язання придбане не за кредитні кошти надані за кредитним договором № 44-1164/2011 від 09 серпня 2011 року.

Відтак виселення відповідачів з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів, без надання їм іншого постійного житла є неможливим.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

У справі, що розглядається, новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

Отже, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя позивач був обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема, про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Тобто, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Згідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням, суд приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рі шення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.09.2020.

Суддя: Баруліна Т. Є.