Провадження № 22-ц/801/1156/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 рокуСправа № 127/32895/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.

при секретарі Богацькій О.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ;

розглянувши в у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Борисюк І.Е. о 12 год. 57 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору поставки обладнання та стягнення коштів,-

В с т а н о в и в :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про розірвання договору поставки обладнання та стягнення коштів. Вказав, що 02.03.2019 року між ним та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір поставки обладнання № 02/03/19 (далі - договір), відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 зобов`язався виготовити та передати (поставити) обладнання згідно замовлення, а він зобов`язався прийняти і оплатити вартість переданого (поставленого) обладнання в сумі 478 800 грн. Зазначив, що 20.08.2019 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору, згідно п. 1.3. якої п.6.4. договору викладено у такій редакції: «6.4. За порушення Постачальником строку поставки обладнання, який визначений в п. 4.2.1. цього договору, з наступного дня з моменту порушення вказаного строку поставки Постачальник сплачує на користь Покупця штраф в розмірі 0,42 відсотків від вартості Обладнання, яка зазначена в п. 2.1. цього договору, за кожен день порушення зобов`язання щодо поставки Обладнання. Строк нарахування штрафу не обмежується у часі та відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до вимоги про стягнення штрафу застосовується строк позовної давності у п`ять років.». Вказав, що на виконання умов договору він оплатив відповідачу 536 700 грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів на примірнику договору. У зв`язку з тим, що відповідач свого обов`язку щодо поставки обладнання в строк, визначений умовами договору - до 11.09.2019 року, не виконав та на його неодноразові звернення не реагував, просив суд розірвати з ФОП ОСОБА_2 договір та стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 714 784, 80 грн., з яких: 536 700 грн. - оплата вартості обладнання; 166 909, 68 грн. - штраф; 7 513, 80 грн. - інфляційні втрати у зв`язку із простроченням строку поставки обладнання, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України; 3 661, 32 грн. - 3 % річних.

Рішенням Вінницького міського суду від 14 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, а по справі ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Зазначив, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення вартості обладнання та належним чином не дослідив наданий ним договір разом з розпискою відповідача про отримання коштів в розмірі 536 700 грн., що підтверджує факт проведення розрахунку по спірному договору. Вказав, що суд першої інстанції, відмовляючи в стягненні штрафу, інфляційних нарахувань та 3% річних, не врахував того, що їх нарахування були узгоджені умовами договору та додатковою угодою. Зазначив, що суд неправомірно відмовив у задоволенні вимоги про розірвання договору, оскільки у зв`язку з істотним порушенням відповідачем умов договору саме суд наділений правомочністю щодо розірвання Договору.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що останню слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановив суд першої інстанції, 02.03.2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір поставки обладнення №02/03/19, відповідно до якого постачальник - ФОП ОСОБА_2 зобов`язався за замовленням покупця - ОСОБА_1 виготовити та передати (поставити) у власність покупця обладнання, асортимент, кількість, комплектність та ціна якого буде визначатись у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити вартість переданого (поставленого) обладнання на загальну вартість 478 800 грн. Згідно із п. 3.1. вищевказаного договору, 100 % загальної вартості обладнання, визначеної в п. 2.1. договору, (попередня оплата), покупець сплачує у вигляді завдатку на рахунок постачальника не пізніше 5 (п`яти) банківських днів від дати підписання договору. Додатками № 1 та № 2 від 02.03.2019 року до вищевказаного договору сторони погодили специфікацію та технічне завдання. 20.08.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору, якою доповнили п.п. 1.2, 4.2.1, 6.4, 6.5 договору і внесли зміни до п. 9.1., якими сторони визначили додатковий строк для поставки обладнання, узгодили можливість повернення коштів за невиконання умов договору, змінили строк дії договору.

Відповідно до п.2.1, 3.1, 4.1 договору, відповідач зобов`язався розпочати виготовлення обладнання не пізніше 5 робочих днів з дати здійснення позивачем оплати в сумі 478 800 грн. (100 % вартості обладнання), яку зобов`язався сплатити на рахунок відповідача протягом 5 банківських днів від дати підписання договору. Також суд встановив, що на примірнику договору позивача дописано рукописний текст про отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 297 300 грн. (із зазначенням дати - 03.03.2020 року) та 239 400 грн., в загальній сумі 536 700 грн., який позивач вважає розпискою про отримання відповідачем коштів за цим договором. Договором визначено порядок проведення оплати - проведення розрахунку на рахунок відповідача протягом 5 банківських днів від дати підписання договору; альтернативний порядок проведення розрахунку за даним договором сторонами не передбачено.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення вартості обладнання, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рукописний допис про отримання відповідачем коштів в розмірі 536 700 грн. міститься на окремому аркуші договору після реквізитів, підписів сторін, а належних та допустимих доказів виконання умов договору в частині перерахування на рахунок відповідача грошових коштів позивач не надав, договір не є первинним обліковим документом, що підтверджує передачу коштів, є багатосторінковим, не пронумерованим і не прошитим, на кожному аркуші відсутні підписи сторін договору та свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання; ціна договору і сума вказана у дописі до нього різняться.

Відмовляючи у розірванні договору, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору не передбачено розірвання договору в односторонньому порядку, як і одностороння відмова від виконання його умов будь-якою стороною, а визначені законом підстави для розірвання договору, за яких позивач має право вимагати розірвання договору в судовому порядку, відсутні. Відповідач був зобов`язаний розпочати виготовлення обладнання не пізніше 5 робочих днів з дати здійснення позивачем оплати і здійснити його поставку до 11.09.2019 року, однак позивач не довів проведення ним оплати у спосіб передбачений договором.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст. 89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив наданий договір разом з розпискою відповідача про отримання коштів в розмірі 536 700 грн., є безпідставними , виходячи з наступного.

За нормами ч. 3 ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 77,78 ЦПК України передбачено, що належними і допустимими є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За нормами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом із тим, позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що підтверджували б виконання ним обов`язку щодо оплати 100 % вартості обладнання в сумі 478 800 грн. на рахунок відповідача протягом 5 банківських днів від дати підписання договору. Надана позивачем копія Договору з відміткою про отримання ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 536 700 грн., яку позивач вважає розпискою про отримання коштів, не є доказом належного здійснення оплати грошових коштів у передбачених договором розмірах і порядку, оскільки вартість обладнання, зазначена в договорі, відрізняється від розміру коштів, зазначених у дописі до договору і доказів сплати коштів саме на рахунок відповідача позивач не надав.

Крім того, як при розгляді справи у суді першої інстанції, так і при перегляді її апеляційним судом, представник відповідача послідовно заперечував одержання відповідачем від позивача грошових коштів на виконання умов договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02.03.2019 року.

Відтак, зміст наданої позивачем розписки суперечить умовам договору щодо порядку оплати та не підтверджує факт отримання відповідачем певної грошової суми від позивача, як і не підтверджує факт проведення розрахунку по спірному договору й виникнення у ФОП ОСОБА_2 зобов`язання по поставці позивачу обладнання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про неприйнятність посилань позивача на зміну ціни договору в усному порядку, оскільки вони заперечуються представником відповідача та не підтверджуються жодними достовірними доказами, а також суперечать умовам договору, згідно яких всі зміни і доповнення до договору є невід`ємною його частиною і мають юридичну силу якщо вони зроблені у письмовій формі, підписані уповноваженими представниками обох сторін і завірені печатками сторін (п. 9.3 договору).

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги про те, що договір підлягає розірванню у зв`язку з істотним порушенням відповідачем його умов, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відтак, належних та допустимих доказів, що підтверджували б істотну зміну обставин якими сторони керувались при укладенні договору, що могли бути підставами для розірвання оскаржуваного договору, позивач не надав, як і не надав доказів належного виконання ним оплати 100% вартості товару у точній відповідності до умов договору, що є першочерговою умовою для виконання відповідачем зобов`язань з поставки обладнання, не надав.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафу, інфляційних нарахувань та 3% річних, оскільки вказані суми за своєю суттю є наслідком порушення відповідачем зобов`язання, яке не знайшло свого підтвердження, а тому у їх стягненні необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

За правилами ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір за подання апеляційної скарги залишається за останнім.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 14 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: С. Г. Копаничук

Судді: Ю. Б. Войтко

І. В. Міхасішин