Номер провадження: 22-ц/813/6081/20
Номер справи місцевого суду: 509/6945/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного впровадження без виклику сторін апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.06.2011 р. відповідач отримав кредит у розмірі 3300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконує, внаслідок чого станом на 31.10.2019 р. виникла заборгованість у розмірі 45877,43 грн.(а.с 1-41).

17 лютого 2020 року заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області (головуючий суддя Кочко В.К.) Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № б/н від 12.06.2011 у розмірі 3283,02 грн. та судовий збір в сумі 137,47 грн.(а.с 53-56).

28 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку представник акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - Крилова Олена Леонідівна направив до суду апеляційну скаргу на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року. Апелянт не згоден з зазначеним заочним рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам та неустойкою, вважає, що воно в цій частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні процентів та неустойки, оскільки суд не в повній мірі встановив дійсні обставини справи. Апелянт пояснює, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, а саме, відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна». На думку апелянта, в їх випадку, сторони узгодили розмір відсоткової ставки, пені та штрафів в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», то позовні вимоги банку, щодо стягнення відсотків та неустойки підлягають до задоволення в повному обсязі. Апелянт вважає, що судом був порушений порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичними обставинами справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору. Апелянт просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та неустойкою, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в цій частині в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати, провести розгляд справи за участі представника позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. Відповідача було належним чином сповіщено про розгляд справи апеляційним судом, як вбачається з рекомендаційного повідомлення, наявного в матеріалах справи 11.04.2020 року ОСОБА_1 було особисто отримано копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до положень ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, Одеський апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення тіла кредиту суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б вказували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Фактично відповідачем було підписано лише заяву про кредитування, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом, посилаючись на відсутність у матеріалах справи жодних інших належних та допустимих доказів, погодження між сторонами умов кредитування (відсотків, штрафів, пені та ін.).

Одеський апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, 12 червня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3300,0 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно умов кредитного договору Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку».

Як зазначає апелянт, відповідач не виконав своїх зобов`язань за вказаним договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 31 жовтня 2019 року виникла прострочена заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 червня 2011 року на загальну суму 45877,43 гривень, яка складається з: - заборгованість за кредитом у розмірі 3283,02 гривень; - заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 37141,04 гривень; - заборгованість за пенею - 2792,54 гривень; - штраф (фіксована частина) та штраф 2160, 83 грн. (процентна складова).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які б вказували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

В апеляційній скарзі зазначено те, що відповідачем було підписано довідку про умови кредитування, однак до позовної заяви та під час розгляду справи в суді першої інстанції вказана довідка не додавалася, а тому не може бути прийнята до уваги судом апеляційної інстанції, а скриншот екрану, який доданий до апеляційної скарги (а.с. 88) і який до того ж не містить підпису сторони, не є, власне, довідкою, підписаною стороною.

В апеляційній скарзі також міститься посилання на практику Верховного Суду щодо спірних відносин, однак апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. В даному випадку такою є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № №342/180/17, за змістом якої банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту,а також, що до спірних правовідносин не застосовується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відповідачем договір та умови надання послуг банком не оспорювалися, що, на думку, скаржника, свідчить про згоду відповідача з усіма умовами договору є необґрунтованими та зводяться до невірного тлумачення позивачемвказаної правової позиції. В цивільному процесі діє принцип змагальності сторін, його сутність не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, на яку посилається одна зі сторін, а інша сторона не надала заперечень. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. А тому відсутність у матеріалах справи заперечень відповідача проти заявлених до нього вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останнім того, факту, що в умовах зміни редакцій правил і відповідно об`єму прав та обов`язків, що ними встановлюються, відповідач погоджувався саме з цією редакцією правил.

Таким чином, посилання позивача на те, що сторонами було погоджено істотні умови відсотків, штрафів, пені та ін.), на підставі чого з відповідача підлягають стягненню проценти за користування кредитом, пеня, комісія та штрафи є необґрунтованими та не відповідають матеріалам справи.

Інших доводів апеляційна скарга не містить. Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни - залишити без задоволення.

Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

04.09.2020 року м. Одеса