Справа № 180/1249/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 р.

арганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Янжули О.С.

при секретарі - Котовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Марганець Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: територіальна громада міста Марганця в особі Марганецької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

18 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: територіальна громада міста Марганця в особі Марганецької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11 грудня 2008 року. В її квартирі зареєстровані та проживають: вона та її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований, але не проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 . Шлюб між нею та відповідачем розірвано 15 серпня 2016 року. З серпня 2016 року відповідач у квартирі не проживає, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Через це в неї виникають труднощі у оформленні субсидії. Крім того, реєстрація його у квартирі, як він вважає, є можливістю для нього заходити до квартири. Кожне відвідування відповідачем квартири закінчується сварками зі сторони відповідача, вона вимушена звертатися до поліції.

Просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та стягнути на її користь з відповідача судові витрати.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій визнав позовні вимоги, проти їх задоволення не заперечує. Просив розгляд справи проводити без його участі.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 03.09.2020 року ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник Марганецької міської ради у судове засіданні не з' явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку.

Відповідач у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником або законом.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Дрябловою Н.Ф. (а.с.10), є власником квартири АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10 на звороті).

У спірній квартирі значаться зареєстрованими: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 30 липня 2020 року, виданою головою правління ОСББ «Привокзальне 93» (а.с.4) та копією домової книги для прописки громадян, проживаючих в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Відповідач ОСОБА_2 по теперішній час значиться зареєстрованим у спірній квартирі, однак фактично в ній не проживає з квітня 2016 року. Внаслідок реєстрації в квартирі відповідача, позивач позбавлена можливості оформити субсидію та вимушена сплачувати високу вартість комунальних послуг, а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушена звернутись до суду.

Актом від 03 серпня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_2 за адресою: квартира АДРЕСА_1 не проживає (а.с.11).

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 за даною адресою підтверджується також і довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 03 вересня 2020 року, яка надійшла на адресу суду 16 вересня 2020 року (а.с.17).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач мав можливість користуватися спірним житловим приміщенням, ні позивач, ні члени її сім`ї, перешкод йому не чинили, поважних причин для його відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало, відтак його слід визнати такими, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Внаслідок створених відповідачем перешкод, позивач позбавлена охоронюваного законом права користування власністю.

Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11).

Згідно положень ст. ст. 64, 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відсутність відповідача за місцем мешкання понад три роки, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником будинку та відповідачем, дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірному житловому приміщенні більш ніж одного року, без поважних причин, втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку.

На підставі викладеного та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганець, Дніпропетровської області таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідачів підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією (а.с.3), а саме: у розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.316,319,321,405 ЦК України, ст.ст. 2,3,4,6,9,10,12,13,19,28,76,81,141,247,258,259,263-265,274-277,289,352, 354-355 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: територіальна громада міста Марганця в особі Марганецької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовільнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганець, Дніпропетровської області таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрованого за адресою: квартира АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) зареєстрованої за адресою: квартира АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Марганецький міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: О. С. Янжула