Провадження № 4-с/760/140/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2020 року Солом"янський районний суд м. Києві в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Шпори М.М.

представника заявника- Пасацького Ю.О.

суб`єкта оскарження - Білоконя М.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою Акціонерного товариства » Правекс Банк», суб`єкт оскарження: Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Білоконь Микола Вадимович, заінтересована особа - ОСОБА_2 про визнання бездіяльності приватного виконавця неправомірною та зобов`язання вчинити дії, суд

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду зі скаргою і просить:

- визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. у виконавчому провадженні № 60761382 щодо ухилення від вчинення дій, спрямованих на звернення стягнення на квартиру боржника АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. звернути стягнення на квартиру боржника АДРЕСА_1 та передати її на реалізацію до ДП «СЕТАМ».

Посилається в скарзі на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. перебуває виконавче провадження № 60761382 про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «ПРАВЕКС БАНК» боргу у розмірі 193 391,11 дол. США.

Постановою приватного виконавця про опис та арешт майна боржника від 21 січня 2020 року описано майно, яке належить боржнику, а саме: квартира АДРЕСА_1

23 січня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, проте квартира, яка перебуває в іпотеці банку, на реалізацію не передана.

Відмова мотивована тим, що нерухоме майно містить ознаки майна, на яке поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також відсутність іншого майна боржника, на яке можна звернути стягнення.

Не погоджуючись з діями виконавця, зазначає, що вказана квартира була передана боржником в іпотеку згідно договору іпотеки № 626-016/08Р від 21 жовтня 2008 року.

Рішення суду, за яким було видано виконавчий документ та в подальшому відкрито виконавче провадження, було прийнято у зв`язку із неповерненням боржником боргу за кредитним договором, забезпеченим вказаною іпотекою.

Відповідно до п.1 ч.1 Закону про мораторій передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Згідно ж Розділу 3 договору іпотеки боржник надав свою згоду на відчуження вказаної квартири у випадку невиконання ним умов договору та неповерненні боргу.

Підпунктом 3 пункту 3.1.3 іпотекодацевь надав право іпотеко держателю звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі на підставі рішення суду.

Вважає, що за таких обставин на вказану квартиру не поширюються положення Закону про мораторій, а відтак у виконавця відсутні підстави ухилятись від виконання рішення суду, за яким відкрито виконавче провадження.

Враховуючи викладене, просить задовольнити скаргу.

Представник заявника в судовому засіданні скаргу підтримав.

Державний виконавець у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував.

Боржник до суду не з`явився, про розгляд скарги повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши пояснення представника скаржника, приватного виконавця, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч. 1, п.1 ч.2 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. від 02 грудня 2019 року відкґрито виконавче провадження № 60761382 на підставі виданого 25 березня 2015 року Солом`янським районним судом м. Києва виконавчого листа № 2-3166/13 про стягнення на користь ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» 193 391,11 дол. США заборгованості за кредитним договором.

В цей же день приватним виконавцем було вчинено ряд виконавчих дій, передбачених Законом України « Про виконавче провадження», направлених на виконання рішення суду.

21 січня 2020 року приватним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна(коштів) боржника.

23 січня 2020 року винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні - оцінки вартості майна, описаного в постанові від 21 січня 2020 року, тобто спірної квартири.

/ а.с. 48-54; 58-63; 68; 89; 111; 114; 120-121 /

Відповідо до ч.1 ст.48 Закону України « Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частиною 1 ст.50 Закону передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику.

В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Згідно з ч.7 ст.51 Закону Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Розділом 7 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника, яке полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, висловленій 30 березня 2016 року в справі № 6-3004цс15 положення Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Положення Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Приватний виконавець у судовому засіданні пояснив, що на даний час у нього відсутня повна інформація про обсяг майна, яке належить боржнику, на яке можна звернути стягнення, що спірна квартира є єдиним майном, на яке можна звернути стягнення, і що у боржника відсутнє інше майно, на яке можна звернути стягнення, оскільки такі пошуки ним продовжуються.

Крім того, він отримав інформацію з Державного реєстру речових прав, що особі, дані якої є ідентичними дружині боржника, належить нерухоме майно, на яке має право і боржник, однак у зв`язку з відсутністю її ідентифікаційного коду, він не може її повністю ідентифікувати.

Зазначив, що ним вживаються заходи для виявлення майна боржника, на яке можна звернути стягнення.

В п.п.3 п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця чи іншу посадову особу державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом « Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Виходячи з цього, суд не знаходить підстав для задоволення скарги.

Суд не приймає до уваги твердження заявника та його представника в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Розділом 3 укладеного між заявником та боржником договору іпотеки врегульовано підстави, порядок і способи звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п.3.1.3 договору іпотекодержатель має право на свій розсуд:

- застосувати механізм позасудового врегулювання питання про звернення стягнення шляхом продажу предмета іпотеки іпотеко держателем або передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки;

- звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса;

- звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Представник заявника в судовому засіданні не заперечував, що банк, як стягувач, своїм правом іпотекодержателя не скористався, і стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному договором, не звернув.

Способи захисту порушеного права визначені законом і вибір таких способів належить особі, право якої порушено, в даному випадку заявнику, як кредитору.

Скориставшись своїм правом, заявник захистив своє порушене правом шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за умовами кредитного договору.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище обґрунтування, у суду відсутні підстави вважати правильною позицію заявника з цього приводу, та, виходячи з цього, дії виконавця неправомірними.

Керуючись ст. 19, 30,129 Конституції України, ст.ст. 1,2, 5,10, 18, 48, 50, 51 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.1, 33, 41 Закону України « Про іпотеку», ст.ст.2,10,12,76-81, 258, 259,260, 261,387,447-453 ЦПК України,суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги Акціонерного товариства » Правекс Банк» про визнання бездіяльності приватного виконавця неправомірною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 04 вересня 2020 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва