КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/988/20 Головуючий у І інстанції Таран Н.Г.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про зняття арешту з банківських рахунків,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом, посилаючись на те, що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О., при примусовому виконанні виконавчого листа №2-63/11 від 14 травня 2018 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва, незаконно було накладено арешт на рахунки позивача, а саме: № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Ощадбанк» для отримання пенсії та № НОМЕР_2 , відкритого в АТ «ПриватБанк» для отримання заробітної плати. У зв`язку з вищевикладеним просила скасувати арешт на грошові кошти, що містяться на банківських рахунках № НОМЕР_1 , відкритому в АТ «Ощадбанк» для отримання пенсії та № НОМЕР_2 , відкритому в АТ «ПриватБанк» для отримання заробітної плати.

На підставі викладеного в позові, ОСОБА_1 просила суд першої інстанції скасувати арешт на грошові кошти, що містяться на банківському рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ «Ощадбанк» для отримання пенсії та на банківському рахунку № НОМЕР_2 , відкритому в АТ «ПриватБанк» для отримання заробітної плати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О., приймаючи рішення про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, згідно якої постановила проводити стягнення у розмірі не більше 20 % із заробітної плати та пенсії, залишила арештованими решту коштів, а саме 80 % зарахованої на арештований рахунок пенсії, яка на сьогодні є єдиним джерелом доходів, чим фактично залишила пенсіонерку без засобу на існування.

Також ОСОБА_1 зазначає, що помилковим є посилання суду на положення ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи той факт, що стаття 52 зазначеного Закону визначає особливості звернення стягнення па кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи-підприємця, а тому висновки суду про необхідність пенсіонера доводити спеціальний режим рахунку на якому знаходиться пенсія, тим більше, що при зверненні до суду з позовом були надані документи, які підтверджують факт зарахування та знаходження па цьому рахунку виключно пенсії.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах строку наданого судом апеляційної інстанції на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. в якому зазначено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що банківські рахунки позивача мають спеціальний режим використання.

Постанову про арешт коштів боржника винесено у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» задля забезпечення реального виконання боржником рішення суду та якою накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках у банках та інших фінансових установах, а також на рахунки, які будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника. Окрім того, у вказаній постанові було зазначено: «крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику», таким чином банківським установам було визначено порядок виконання постанови про накладення арешту на кошти боржника з урахуванням обмежень встановлених чинним законодавством України.

Окрім того, боржником ні до суду, ні до приватного виконавця не було подано належних доказів на підтвердження спеціального статусу рахунку, не було надано ні довідки з банку, яка б підтверджувала, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення, ні договору з банком, за умовами якого банк відкрив зазначені рахунки зі спеціальним режимом використання.

На підставі викладеного у відзиві приватний виконавець Лановенко Л.О. просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Козир С.В. підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник Лановенко Л.О. - адвокат Коваленко Т.А. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №59874962) з виконання виконавчого листа №2-63/11 виданого Деснянським районним судом м. Києва 14 травня 2018 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором №013-2008-067 від 23 січня 2008 року в сумі 134353,77 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 03 березня 2010 року становить 993607,80 грн., а також, витрати по сплаті судового збору в сумі 1700,00 грн., та на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.

Вказану постанову про відкриття виконавчого провадження супровідним листом від 22 серпня 2019 року було направлено до відома та виконання боржнику - ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк».

22 серпня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку(ах) - всі рахунки та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 3804616,75 грн.

Вказану постанову про арешт коштів боржника супровідним листом від 22 серпня 2019 року було направлено на виконання до банківських, інших фінансових установ та сторонам виконавчого провадження.

07 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, оскільки при примусовому виконанні виконавчого листа №2-63/11 було з`ясовано, що ОСОБА_1 отримує дохід/пенсію у ГУПФ України в м. Києві та ТОВ «Інгул».

Вказана постанова 07 листопада 2019 року направлена на виконання в ГУПФ України в м. Києві та ТОВ ФІРМА «Інгул».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не подано доказів, які б вказували на те, що наведені рахунки мають спеціальний режим використання. У поданих позивачем до суду документах будь-які відомості щодо режиму використання рахунку відсутні. Також суду не надано доказів, що виконавцю направлено повідомлення Банку про неможливість накладення арешту на рахунки, тому приватний виконавець в межах наданих йому повноважень правомірно наклав арешт на кошти боржника. При цьому, Банк в якому арештовано кошти боржника, відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», не повідомив приватного виконавця про цільове призначення рахунку та не повернув постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Виходячи з наведених норм права, особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права пред`явивши позов до особи, яка це право порушила і спосіб захисту порушеного права, це саме матеріально-правова вимога до відповідача. Тобто між особами має існувати спір щодо права.

Як роз`яснено в п.п.1,2,5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

ОСОБА_1 пред`явила позов до приватного виконавця з вимогою про зняття арешту з банківських рахунків. Разом з тим, із позовної заяви вбачається, що фактично ОСОБА_1 вважає неправомірними дії приватного виконавця щодо виконання рішення суду, тобто оскаржуються дії спеціального суб`єкта, однак через пред`явлення позовної вимоги, хоча виконавець не може бути відповідачем у справі.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Правовою підставою для свого позову позивачка зазначила ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої арешт коштів боржника може бути знятий за рішенням суду. Разом із тим, поза увагою позивачки залишився зміст попередніх частин наведеної статті.

Так ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто позовне провадження передбачено лише у разі пред`явлення власником майна відповідного позову.

Подальші норми названої статті регулюють підстави зняття арешту з рахунків боржника саме виконавцем, однак виконавець може бути зобов`язаний зняти арешт і за рішенням суду, однак лише у визначених законом випадках.

Положеннями розділу VII ЦПК України передбачений порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ст. 448 ЦПК України).

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, згідно правового аналізу вказаних норм чинного законодавства України передбачено, що ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження (боржник) у випадку встановлення невідповідності чинному законодавству України дій державного чи приватного виконавця може звернутися зі скаргою на такі дії/бездіяльність виконавця до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Таким чином, вважаючи дії приватного виконавця щодо накладення арешту на кошти боржника неправомірними, ОСОБА_1 мала право звернутися зі скаргою на такі дії виконавця до Деснянського районного суду м. Києва, як суду яким було ухвалено рішення суду з метою примусового виконання якого було відкрито виконавче провадження №59874962.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 157, 158, 374, 376, 382, 383, 384 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про зняття арешту з банківських рахунків скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про зняття арешту з банківських рахунків відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: