Справа № 127/9751/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1226/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О.С.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 рокуСправа № 127/9751/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О., представника ОСОБА_1 адвоката Шиманського В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2016 року, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Хрещатик», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ПАТ КБ «Хрещатик», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та просило: звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 і за рахунок коштів отриманих від реалізації на прилюдних торгах заставленого майна задовольнити частково вимоги ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором № 20/09/фо/сі від 25 грудня 2009 року в сумі 1 175 239,00 грн; встановити початкову ціну реалізації предмета іпотеки - вищевказаної квартири, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.12.2009 між ВАТ КБ «Хрещатик» (правонаступником є ПАТ «КБ «Хрещатик») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 20/09/фо/сі (з договорами про внесення змін до даного договору), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 2 150 000 грн на строк до 25.12.2012 із щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25% річних. Банк повністю виконав умови договору, однак ОСОБА_2 своє зобов`язання не виконав і станом на 01.10.2016 заборгованість по кредитному договору становить 6 368 747,90 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитом 19.07.2010 між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 20/09/фо/сі-4, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 03.12.2002, заставною вартістю 387 045 грн. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи вартість квартири становить 1 175 239 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2016 року позов задоволено.

В рахунок часткового погашення боргу по кредитному договору №20/09/фо/сі від 25.12.2009, укладеного між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 , в сумі 6 368 747,90 грн., яка складається з заборгованості по кредиту 2 090 000 грн., заборгованості по відсоткам 2 568 483,09 грн, пені за прострочення сплати кредиту в сумі 825 098,33 грн., пені за прострочення сплати відсотків в сумі 885 166,48 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , вартістю 1 175 239 грн.

Встановлено початкову ціну реалізації квартири в розмірі 1 175 239 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Хрещатик» судові витрати в сумі 17 628,59 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право на позов щодо стягнення суми заборгованості по кредиту у позивача виникло з 16.02.2012 (в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), а до майнового поручителя банк звернувся з позовом 28.04.2015, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України; позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження переривання позовної давності за додатковою вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки; судом неправильно застосовано положення ст.ст. 256, 257, 264 ЦК України щодо спірних правовідносин.

Справа неодноразово переглядалась Верховним Судом.

На апеляційну скаргу відзиву не надходило.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2020 року замінено позивача у справі ПАТ КБ «Хрещатик» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» у зв`язку із відступленням право вимоги за кредитним договором № 20/09/фо/сі від 25.12.2009 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2009 року між ВАТ КБ «Хрещатик», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Хрещатик», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №20/09/фо/сі, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 650 000 грн із сплатою 28 % річних строком до 25 грудня 2010 року (а.с.7-10 т.1).

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором 19 липня 2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №20/09/фо/сі-4, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , заставною вартістю 387 045 грн (а.с.15-16 т.1).

19 липня 2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 1 про внесення змін до кредитного договору від 25 грудня 2009 року, за яким було збільшено суму кредиту на 500 тис. грн із встановленням загальної кредитної заборгованості в сумі 2 150 000 грн та продовженням терміну погашення кредиту до 25 грудня 2011 року (а.с.12 т.1).

18 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 2, за яким зменшено процентну ставку за кредитним договором до 25% річних та продовжено термін погашення кредиту до 25 грудня 2012 року, змінено графік погашення кредиту (а.с.13 т.1).

29 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 укладено договір №1 про внесення змін до договору іпотеки №20/09/фо/сі-4, відповідно до якого позичальник повинен повернути іпотекодержателю в строк до 25 грудня 2012 року кредит в сумі 2 150 000 грн, сплатити відсотки за користування кредитом з розрахунку 25 % річних, впродовж строку користування кредитом, а у разі прострочення повернення кредиту повернути прострочений кредит з урахуванням індексу інфляції, а також сплатити комісії та штрафні санкції, передбачені кредитними договорами та відшкодувати іпотекодержателю можливі збитки, завдані неналежним виконанням зобов`язань за кредитними договорами (а.с.17 т.1).

27 грудня 2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 3, за яким змінено графік погашення кредиту і встановлено, що погашення кредиту в сумі 2 150 000 грн здійснюється до 25 грудня 2012 року, надано відстрочку у сплаті відсотків до 30 червня 2011 року (а.с.14 т.1).

09 лютого 2012 року банк надіслав ОСОБА_2 лист-претензію щодо заборгованості за кредитним договором та повідомив, що у разі невиконання даної вимоги та у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково змінює дату остаточного повернення кредиту в сторону зменшення та вважає його таким, що настав, починаючи з 16 лютого 2012 року (а.с.179 т. 1).

ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2016 року, за розрахунком банку, склала 6 368 747 грн 90 коп. (а.с.156-158 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що борг позичальника ОСОБА_2 не погашений, тому в рахунок часткового погашення боргу в сумі 6 368 747,90 грн слід звернути стягнення на спірну квартиру, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі 1 175 239 грн. Підстав для застосування позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки немає, так як позовна давність до основної вимоги була перервана і не спливла.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2020 року скасовано постанову Вінницького апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року з тих підстав, що апеляційним судом не було здійснено самостійного перерахунку суми заборгованості за кредитним договором.

Приймаючи до уваги висновки Верховного Судуколегія суддів вважає, що позовні вимоги підтягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною першою статті 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Застосовуючи наведені норми права, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2012 року банк надіслав ОСОБА_2 лист-претензію щодо заборгованості за кредитним договором та повідомив, що у разі невиконання даної вимоги та у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково змінює дату остаточного повернення кредиту в сторону зменшення та вважає його таким, що настав, починаючи з 16 лютого 2012 року (а.с.179 т. 1).

Тобто банк визначив кінцеву дату повернення кредиту, а отже після спливу цієї дати банк не може нараховувати передбачені договором проценти за кредитом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі, на зазначене уваги не звернув та не врахував, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій справі, оскільки строк виконання зобов`язань закінчився 16 лютого 2012 року.

З розрахунку заборгованості (а.с. 156 т. 1) вбачається, що станом на 01.11.2011 сума заборгованості по процентах становить 175 000,00 грн.

З 01.11.2011 по 16.02.2012 років (дату закінчення строку дії кредитного договору) сума заборгованості по процентах складає 154 418,91 грн.

Відтак загальна сума заборгованості по процентах за період з 25.12.2009 року по 16.02.2012 рік складає 329 418,91 грн.

Враховуючи викладене, колегія судів приходить до висновку про зміну суми заборгованості по процентах з 2 568 483,09 грн на 329 418,91 грн.

Разом з тим не підлягають задоволенню вимоги банку щодо стягнення пені, оскільки після спливу строку дії кредитного договору пеня не нараховується. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 127/9751/15-ц.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску банком строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до наявних у матеріалах справи розрахунків заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 здійснював погашення кредитної заборгованості і після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення кредиту від 09 лютого 2012 року, а останній такий платіж було здійснено ОСОБА_2 30 квітня 2014 року (а.с. 57-58, 156-158, т. 1), що свідчить про визнання ним боргу, а, відтак, і про переривання позовної давності (частина перша статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2016 року зміні в частині розміру заборгованості.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2016 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:

«В рахунок часткового погашення боргу по кредитному договору № 20/09/фо/сі від 25.12.2009, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Хрещатик», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» та ОСОБА_2 в сумі 2 419 418,91 грн, яка складається з заборгованості по кредиту - 2 090 000 грн., заборгованості по процентах - 329 418,91 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , вартістю 1 175 239 грн».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук