ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 вересня 2020 року

м.Харків

справа №635/3541/18

провадження №22-ц/818/3311/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Мельникової І.Д., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 13 лютого 2020 року),-

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, у розмірі 309275 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3092,75 грн. .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що судом не враховано невідповідність розписок про отримання грошових коштів, загальним вимогам законодавства, які застосовуються до договорів позики, внаслідок чого в якості обґрунтування позовних вимог прийнято за належний та допустимий доказ документ, який не має відповідних ознак та характеристик. Вважає, що наявність у вказаному вище документі під назвою «розписка» серії та номеру паспорту не є підставою вважати договір позики грошових коштів укладеним. Також зазначає, що у тексті наданих позивачем розписок не міститься інформації щодо моменту настання юридичної події у вигляді фактичної передачі грошових коштів та можливості розпоряджатись цими грошовими коштами на власний розсуд. Тому вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені договори позики, вони є дійсними, відповідач належним чином не виконав зобов`язання за вказаними договорами, що є підставою для стягнення суми відповідно до ст. 625 ЦК України..

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 21.05.2015 року ОСОБА_1 надала у борг ОСОБА_2 суму у розмірі 44000,00 грн. на строк до 31.12.2015 року. 22.05.2015 року позивач надала у борг відповідачу суму у розмірі 50000,00 грн. на строк до 31.12.2015 року. 26.05.2015 року позивач надала у борг відповідачу суму у розмірі 14000,00 грн. на строк до 31.12.2015 року. 14.07.2015 року позивач надала у борг відповідачу суму у розмірі 112000,00 грн. на строк до 01.09.2015 року. Про одержання зазначених сум у борг відповідач власноручно написала розписки.

За змістом розписок ОСОБА_2 бере у борг вищезазначені суми, які зобов`язується повернути у визначений строк.

Однак, до теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернула.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що свої зобов`язання за договорами позики від 21.05.2015 року, від 22.05.2015 року, від 26.05.2015 року та від 14.07.2015 року ОСОБА_2 не виконала, у визначений в договорах термін повернення борг не повернула. На вимоги позивача щодо повернення грошових коштів розмов уникає, у зв`язку з цим просила стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, у розмірі 309275 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше на встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строку та в порядку, що встановлені договором.

Матеріали справи свідчать, що зі змісту розписки від 21.05.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 суму 44000 грн. та зобов`язалась її повернути до 31 грудня 2015 року. Зі змісту розписки від 22.05.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 суму 50000 грн. та зобов`язалась її повернути до 31 грудня 2015 року. Зі змісту розписки від 26.05.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 суму 14000 грн. та зобов`язалась її повернути до 31 грудня 2015 року. Та зі змісту розписки від 14.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 суму 112000 грн. та зобов`язалась її повернути до 01 вересня 2015 року. Отже усього позивач відповідно до вищевказаних розписок передала в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 220000 грн.

Відповідач не заперечує факту складання таких розписок.

Таким чином колегія суддів вважає доведеним факт укладання між сторонами договорів позики.

Разом з тим матеріали справи не містять відомостей про повернення суми боргу за розписками від 21.05.2015 року, від 22.05.2015 року, від 26.05.2016 року та від 14.07.2015 року у визначений строк.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дату отримання коштів.

З наданих до матеріалів справи оригіналів розписок убачається, що відповідачка отримала грошові кошти від позивачки у борг, які зобов`язалась повернути у зазначені у розписках строки. Проте у визначений строк та до часу звернення позивачки до суду борг не повернула.

Наявність у кредитора оригіналів боргових розписок підтверджує факт неповернення боргу.

За змістом положень ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, висновок суду про те, що відповідач зобов`язана повернути позивачу грошові кошти за договорами позики грошові кошти на загальну суму 220000 грн., відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачки суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається лише на невідповідність розписок вимогам закону, проте посилань щодо не підписання розписки та не отримання грошових коштів від позивача або повернення боргу апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 23.09.2020 року.