Справа № 453/1527/19 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/507/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю заінтересованої особи ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львові) на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні № 60284227 від 11.10.2019 року,-

встановила:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення головного державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кізима Ю.М., в якій просив визнати неправомірним та скасувати акт про примусове вселення стягувача ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 , складений 26.11.2019; визнати неправомірною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346 грн. за примусове виконання рішення немайнового характеру, винесену 29.11.2019; визнати неправомірною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 60284227, винесену 29.11.2019; зобов`язати головного державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кізима Ю.М. перевірити самостійне виконання боржником ОСОБА_2 судового рішення про вселення ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 та скласти про це відповідний акт.

Вимоги скарги обгрунтовував тим, що 11.10.2019 головний державний виконавець Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Кізима Ю.М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 60284227 на підставі виконавчого листа, виданого Сколівським районним судом Львівської області 27.09.2019, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення стягувача ОСОБА_1 .

Цією постановою боржника зобов`язано виконати рішення суду добровільно протягом 10-ти днів.

Разом з цим, ще до відкриття виконавчого провадження, а саме 26.09.2019 у Сколівський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Кавчук Б.М. подав заяву про добровільне виконання судового рішення. Незважаючи на це, головний державний виконавець Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Кізима Ю.М. 26.11.2019 прибула на місце виконання судового рішення, де склала акт про примусове вселення стягувача у житловий будинок, одночасно нею винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн. за примусове виконання рішення немайнового характеру. Копії зазначених постанов та акта заявник отримав 05.12.2019, ознайомившись з котрими зрозумів, що мова йде про примусове виконання, хоча був переконаний, що державний виконавець прибула на місце 29.11.2019 для перевірки факту виконання ним судового рішення добровільно.

Стверджує про порушенні головним державним виконавцем Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Кізимою Ю.М. положень ч. ч. 1, 2 ст. 18, ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» та п.п. 6, 8 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 під час виконання судового рішення у спосіб вселення стягувача до житлового будинку, що тягне неправомірність складеного акта про вселення стягувача і, як наслідок, винесення оскаржуваних постанов.

Оскаржуваною ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року скаргу ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні № 60284227 від 11.10.2019 року - задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано акт про примусове вселення стягувача ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 , складений 26.11.2019 року головним державним виконавцем Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кізима Юліаною Мирославівною у виконавчому провадженні № 60284227 від 11.10.2019 року.

Скасовано постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн. за примусове виконання рішення немайнового характеру, винесену 29.11.2019 року головним державним виконавцем Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кізима Юліаною Мирославівною у виконавчому провадженні № 60284227 від 11.10.2019 року.

Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 60284227, винесену 29.11.2019 року головним державним виконавцем Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кізима Юліаною Мирославівною у виконавчому провадженні № 60284227 від 11.10.2019 року.

Зобов`язано головного державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кізима Юліану Мирославівну перевірити самостійне виконання боржником ОСОБА_2 судового рішення про вселення ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 та скласти про це відповідний акт.

Роз`яснено Сколівському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про обов`язок повідомити суд і заявника про виконання даної ухвали не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвалу суду оскаржив Сколівський районний відділ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львов), вважає ухвалу такою, що підлягає скасуванню, оскільки при її постановлені порушено норми права.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що виконавче провадження відкрито на підставі заяви стягувача 11.10.2019, копію постанови надіслано боржнику ОСОБА_2 , відтак останньому було відомо про примусове виконання рішення суду, однак таке не виконувалося, що мало наслідком вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, зокрема виходу по місцю вчинення виконавчих дій.

Згідно постанови боржнику надано 10 робочих днів для виконання рішення.

Згідно Акту державного виконавця від 26.11.2019 ОСОБА_2 виконав рішення суду, що ствердив власним підписом, жодних претензій чи зауважень в акті не зазначив.

У зв`язку з цим державний виконавець винесла постанову про закінчення виконавчих дій та стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та надіслала такі боржнику.

Натомість, 03.12.2020 державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання постанови № 60284227 про стягнення виконавчого збору.

Покликається на те, що подання стягувачем заяви про примусове виконання рішення суду у спосіб та порядок визначений законом, свідчить про те, що ОСОБА_2 не виконав рішення у добровільному порядку.

Стверджує, що заяву боржника про виконання рішення суду, оскільки останній повісив ключ для стягувача, не можна вважати підтвердженням виконання рішення, тому що стягувачем пред`явлено до примусового виконання рішення суду після заяви боржника.

Вважає, що суд першої інстанції підійшов формально до дослідження обставин справи, зокрема боржник не надав підтверджуючих документів про вселення ОСОБА_1 , крім цього, якщо остання була б вселена, то не зверталась би із заявою про примусове виконання.

Також зазначає, що при виході по місцювчинення виконавчих дій було встановлено, що ОСОБА_1 не була вселена.

На думку апелянта, Акт державного виконавця є процесуальною дією субєкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію дії, яка відбулася, відповідна вимога не може розглядатися в порядку цивільного чи адміністративного судочинства.

Покликаючись на висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 370/1034/15 зазначає, що оскарження постанов про стягненняв виконавчого збору належить до юрисдикції адміністративних судів.

Звертає увагу на те, що заявник пропустив строки звернення до суду та клопотання про поновлення таких не подавав.

Стверджує, що заявник не надав належних доказів, які б підтверджували протиправність дій державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Просить скасувати ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року та прийняти нову, якою в частині вимог про скасування постанови про стягнення виконавчого збору провадження закрити, оскільки такі не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а в іншій частині відмовити в задоволенні скарги у зв`язку з пропуском строку для звернення до суду та необґрунтованістю скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заінтересованої особи ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що заявник, як майбутній ймовірний боржник у виконавчому провадженні, ще 26.09.2019 подав особисто до Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області заяву про добровільне виконання судового рішення, у котрій він зазначив, що надав стягувачеві ОСОБА_1 ключ від вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 , котрий висить на цвяху у літній кухні, а та, у свою чергу, є незачиненою. До заяви було долучено акт комісійного обстеження житлово-побутових умов від 25.09.2019 року на підтвердження викладених обставин та вільного доступу стягувача до житлвоого будинку, однак незважаючи на наявність такої зареєстрованої заяви ОСОБА_2 , головний державний виконавець Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Кізима Ю.М., після винесення нею постанови про відкриття виконавчого провадження та після проходження десяти днів на добровільне виконання судового рішення, не було перевірено викладених у вищевказаній заяві боржника обставин.

Крім цього, суд зазначив, що згідно Акту від 26.11.2019 проведено примусове вселення стягувача без участі працівників поліції, акт про примусове вселення стягувача складений за участю понятих, а не в їх присутності, не зазначено кількість його примірників та кому ці примірники надані, не вручено боржнику копію акта про примусове вселення стягувача до житлового будинку у день його складання та не роз`яснено прав щодо можливості його оскарження.

При цьому, боржник до часу отримання примірника такого акта та копій постанов про закінчення виконавчого провадження й про стягнення виконавчого збору, 05.12.2019 та 09.12.2019 відповідно, був переконаний, що державний виконавець прибула 29.11.2019 на місце виключно з метою перевірки добровільного виконання судового рішення та з метою пересвідчитись, що ключ від вхідних дверей будинку дійсно знаходиться на цвяху у літній кухні, до котрої є безперешкодний доступ стягувачеві, саме цей ключ безперешкодно отримала стягувач й увійшла до будинку, чого до того часу, тобто до 29.11.2019, не хотіла робити з невідомих причин.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що складення головним державним виконавцем Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Кізимою Ю.М. 29.11.2019 Акту про примусове виконання рішення суду, було передчасним, відтак постанови про закінчення виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору за примусове виконання рішення суду теж винесені передчасно, без перевірки та з`ясування усіх обставин, а також передчасного стягнення із заявника виконавчого збору у розмірі 8 346 грн., що спричинило йому, як особі пенсійного віку, значну матеріальну шкоду.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Судом встановлено, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області, від 04.03.2019 у цивільній справі № 453/108/18 задоволено позов ОСОБА_1 та усунуто їй перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом її вселення у вказаний будинок.

Рішення набрало законної сили 03.09.2019.

27.09.2019 Сколівський районний суд Львівської області видав виконавчий лист з виконання зазначеного вище рішення (а.с. 68).

Ще до відкриття виконанавчого провадження з примусового виконання зазначеного рішення, 26.09.2019 відповідач ОСОБА_2 подав до Сколівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області заяву про добровільне виконання судового рішення, у якій зазначив, що надав стягувачеві ОСОБА_1 ключ від вхідних дверей будинку АДРЕСА_1 , котрий висить на цвяху у літній кухні, а та, у свою чергу, є незачиненою. До заяви було долучено акт комісійного обстеження житлово-побутових умов від 25.09.2019 року, складеного комісією при Верхньосиньовидненській селищній раді, на підтвердження викладених обставин та вільного доступу стягувача до житлового будинку (а.с. 11-12).

Натомість, 09.10.2019 стягувач ОСОБА_1 звернулася до Сколівського РВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 151).

11.10.2019 головний державний виконавець Сколівського РВДВС ГТУЮ у Львівській області відкрив виконавче провадження № 60284227 з виконання виконавчого листа №453/108/18 виданого 27.09.2019 Сколівським районним судом Львівської області (а.с. 150).

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час звернення зі скаргою) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Наведені норми закону дають підстави для висновку про те, що із відкриттям виконавчого провадження, тобто винесенням відповідної постанови, розпочинається примусове виконання судового рішення, при цьому боржнику дається час для виконання рішення суду самостійно, а у разі невиконання такого виконавець виконує його примусово.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Використовуючи своє право на звернення в суд зі скаргою та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, боржник ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо винесення відповідних постанов та складання Акту, яку фактично обґрунтовує порушенням, на його думку, державним виконавцем порядку виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії та стверджує про добровільне виконання ним рішення суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів виходить з того, що ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Про таке головний державний виконавець Сколівського районного ВДВС ГТУЮ у Львівській області Кізима Ю.М. вказала у своїй постанові від 11.10.2019, зазначивши про необхідність боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно частини 1 цієї статті за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (ч. 2 - 3 ст. 63 Закону).

Порядок виконання рішення про вселення стягувача визначено ст. 67 ЗУ «Про виконавче провадження».

Як вже зазначалось вище та вбачається з доводів апеляційної скарги, апелянт стверджує, що з метою примусового виконання рішення суду та встановлення такого факту, державний виконавець прибула 26.11.2019 за місцем проживання боржника, де встановивши про усунення перешкод стягувачу ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, шляхом її вселення, склала відповідний акт про виконання рішення, а в подальшому постанову про закриття виконавчого провадження.

Натомість, зазначені обставини, не переконання колегії суддів, безумовно свідчать про допущення державним виконавцем порушень вимог порядку виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії, зокрема в частині необхідності перевірки виконавцем наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», добровільного виконання рішення боржником.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що вийшовши за місцем виконання рішення суду, державний виконавець фактично лише констатувала виконання рішення суду, про що зазначила в Акті, що відповідає доводами скарги ОСОБА_2 .

Також, обґрунтованим є висновок місцевого суду про допущення порушень при складанні самого акту, оскільки Акт від 26.11.2019 складений без участі працівників поліції, не зазначено кількість його примірників та кому ці примірники надані, не вручено боржнику копію акта про примусове вселення стягувача до житлового будинку у день його складання та не роз`яснено право щодо можливості його оскарження.

Враховуючи наведене, вимоги скарги ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування акту про примусове вселення стягувача ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 , складеного 26.11.2019 року, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 60284227, винесену 29.11.2019 року та зобов`язання державного виконавця перевірити самостійне виконання боржником ОСОБА_2 судового рішення про вселення ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 та скласти про це відповідний акт, є підставними, а висновки суду першої інстанції в цій частині обгрунтованими.

Разом з цим, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України

Згідно із ч. 9 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з цим, пунктом 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Водночас, частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц

З наведених норм права слідує, що ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, відтак відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів приходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, що має наслідком скасування оскаржуваної ухвали в частині скасування постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн., яка винесена 29.11.2019 головним державним виконавцем Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кізимою Ю.М. у виконавчому провадженні №60284227 від 11.10.2019 з одночасним закриттям провадження в цій частині та роз`ясненням скаржнику, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції Львівського окружного адміністративного суду, а також залишенням без змін оскаржуваної ухвали в іншій частині.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львові) - задовольнити частково.

Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року в частині скасування постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн. за примусове виконання рішення немайнового характеру, винесену 29.11.2019 року головним державним виконавцем Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кізима Юліаною Мирославівною у виконавчому провадженні № 60284227 від 11.10.2019 року - скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні № 60284227 від 11.10.2019 року в частині оскарження постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн. за примусове виконання рішення немайнового характеру - закрити.

Роз`яснити боржнику ОСОБА_2 право на звернення до суду з цією вимогою в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду.

В іншій частині ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк