Справа № 717/639/20
РІШЕННЯ
18.09.2020 року смт. Кельменці
Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Телешмана О.В.,
з участю секретаря судових засідань Дєдової В.С.,
позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася,
представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Сос Кредит» в судове засідання не з`явився,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить:
винести рішення, яким визнати недійсним Договір про надання фінансового кредиту №15127427 від 17 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ». Судові витрати покласти на Відповідача.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сос Кредит» про захист прав споживача та визнання недійсним договору про надання фінансового кредиту, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій позов підтримала повністю та просить розглядати справу в її відсутності. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився.
Суд ухвалив розгляд справи проводити заочно та ухвалити заочне рішення.
Інші процесуальні дії у справі не вчинялися.
Підстави позову: позов заявлений з тих підстав, що спірний кредитний договір порушує права позивача як споживача.
Судом також встановлено, що 17 березня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «СОС КРЕДИТ» був укладений кредитний договір про надання фінансового кредиту №15127427, у відповідності до статті 641 Цивільного кодексу України шляхом розміщення пропозиції укласти договір (оферту) в системі на веб-сайті soscredit.ua, згідно ст. 634 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11 Закону України «Про електронну комерцію». Дані обставини підтверджуються копією вказаного вище договору та дана обставина визнається позивачем.
Суд відхиляє доводи позивача, що даний договір суперечить ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки така частина відсутня в ст.11 даного закону.
Суд відхиляє доводи позивача, що даний договір є недійсним, через те, що п.13.8.7 спірного договору суперечить абзацам 5,11 п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки невідповідність даного пункту договору Закону України «Про захист персональних даних» не є підставою для визнання його недійсності.
Крім того, суд вважає, що п.13.8.7 спірного договору не суперечить ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позивач, укладаючи договір на таких умовах, надав згоду відповідачу на поширення своїх персональних даних.
Разом з тим, відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. 2. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до відповідно до ч. 2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, що він відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» надав позивачу паспорт споживчого кредиту, тобто інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
В зв`язку з даними обставинами, суд вважає, що відповідач ввів в оману позивача , оскільки під час та до укладання спірного договору не надав позивачу інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, в тому числі й щодо сплати штрафних санкцій за договором.
Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Оскільки між сторонами виник відповідний спір, то суд вважає, що вимогу позивача про визнання спірного договору недійсним слід задовольнити повністю і визнати нікчемним договір про надання фінансового кредиту №15127427 від 17 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ».
На підставі ст.ст.203,215,216 ЦК України, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», керуючись ст. ст. 2-13,76-80,133,137, 141,258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати нікчемним договір про надання фінансового кредиту №15127427 від 17 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ».
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дане заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд даного заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України апеляційні скарги подаються учасниками справи через Кельменецький районний суд Чернівецької області.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2020 року.

Суддя Телешман О.В.