Житомирський апеляційний суд
Справа №277/1274/19 Головуючий у 1-й інст. Гресько В. А.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №277/1274/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області, ухвалене 12 лютого 2020 року суддею Греськом В.А. у смт. Ємільчине,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що 20 грудня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір позики, у вигляді розписки, за яким він надав останньому у борг 18000 грн з терміном повернення до 20 червня 2019 року. Отже, вважає, що стягненню з відповідача підлягають 18000 грн боргу, 10 % штрафу згідно договору 19800 грн, проценти за користування позикою 2723,64 грн, 3% річних 465,99 грн, які просив стягнути на його користь.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове про задоволення його позову.

На його думку, факт отримання відповідачем коштів підтверджується борговою розпискою від 20 грудня 2018 року, а тому між сторонами у справі виникли правовідносини за договором позики. Виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Разом з цим, у постанові Верховний Суд України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 20.12.2018 ОСОБА_2 зобов`язався з 20.12.2018 по 20.06.2019 сплатити ОСОБА_1 18000 грн. В разі невиконання цього договору погоджується на штраф в розмірі 10% в місяць (місяць пропущений). На даній розписці міститься підпис (а.с. 25 зв.).

Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що дана розписка не містить умов отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошей у сумі 18000 грн саме у борг та дати їх отримання, розпискою встановлено лише обов`язок ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 грошові кошти, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Такий висновок є правильним, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки позивач в суді апеляційної інстанції підтвердив, що грошові кошти в борг відповідачу не передавав, а надав йому для проживання житло, за користування яким відповідач зобов`язався сплачувати кошти, проте таке зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим була оформлена розписка.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що передав відповідачу у борг грошові кошти, які останній зобов`язався повернути, але не виконав умови договору.

Водночас, під час розгляду справи встановлено, що грошові кошти позивачем відповідачу у борг не передавались, а боргова розписка, надана позивачем, стосується боргу за усним договором найму.

За таких обставин висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог є правильним.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 17 вересня 2020 року.