12.08.2020 Справа № 331/2079/20
Провадження № 2/331/1174/2020
12 серпня 2020 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого-судді Антоненко М.В..
за участю секретаря - Андрієнко С.О
розглянувши за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила надати дозвіл малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за межі України у період з 01.06.2020 року по 31.12.2021 року в супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , а також просила надати їй дозвіл або її представникові без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2 ,оформлювати документи для вищезазначеного тимчасового виїзду дитини.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який на теперішній час розірвано. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, а саме відмовляється надавати дозвіл на виїзд малолітньої доньки за кордон, а тому позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 12.06.2020 року на 08 год. 30 хв.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 02.07.2020 року на 08 год. 30 хв.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась. Подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує.
За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріли справи приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1)письмовими, речовими і електронними доказами;
2)висновками експертів;
3)показаннями свідків.
Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 19 лютого 2013року Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області.
Шлюбні відносини у позивача та відповідача припинені. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Позивач ОСОБА_1 ,з метою поліпшення фізичного здоров`я дитини, за рекомендацією лікарів має намір вивозити дитину за кордон, а саме для оздоровлення та відпочинку.
Відповідач ОСОБА_2 участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Тим самим безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Позивач по справі надані суду докази про те, що на теперішній час ОСОБА_1 розірвала шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_2 у Жовтневому районному суді м Запоріжжя, що підтверджується копією рішення суду від 07.05.2020 року. На теперішній час рішення суду не набрало чинності.
Як слід з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 на теперішній час працює у Польші. Має постійну роботу та працевлаштована про що свідчить копія договору доручення (копія трудового договру) на роботу Польською мовою з перекладом на українську мову. Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не має протипоказань для перельотів в літаку, про що свідчить копія медичної довідки № 10.
Позивачем ОСОБА_1 надано суду копію декларації про упевненість виконання роботи для іноземця, тобто про те, що позивач зарекомендувала себе як працівник на роботі в Польщі - позитивно та яка підтверджує її постійне місце проживання та працевлаштування у Польщі.
Також позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи додано копію довідки (Сертифікату) від початкової школи № 28 у Польші відповідно до якої Директор початкової школи № 28 ОСОБА_4 в Катовіцах підтверджує, що ОСОБА_3 , громадянка України, має паспорт НОМЕР_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 та була прийнята в перший клас початкової школи № 28 ОСОБА_4 в Катовіце (40-614) АДРЕСА_2 і братиме участь в 2020/202 навчальному році, тобто з 1 вересня 2020 року до кінця навчальних класів.
Позивачем у заяві зазначено, що вона проживає у Польші, працевлаштована та знаходиться у цивільному шлюбі з Поляком . Не може укласти на теперішній час шлюб з Поляком у зв`язку з тим, що рішення суду про розірвання шлюбу не набуло законної сили у зв`язку з карантином. Позивач ОСОБА_1 вагітна від Поляка , що підвтерджується довідкою про вагітність.
Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що у Польші є всі умови проживання для позивача ОСОБА_1 та її дитини ОСОБА_3 , оскільки позивач є працевлаштованою особою, має постійний дохід, житло для проживання та вже початкова школа № 28 у Польщі зарахувала дитину до навчання.
Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок.
За змістом ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до п. 1 п. 4 Правил виїзду за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.
Як слід з матеріалів позовної заяви, добровільно вирішити питання про надання дозволу на виїзд дитини закордон відповідач відмовився.
В силу ст. 7, 150. 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Відповідач діями, що спрямовані на відмову добровільно вирішити питання про видачу дозволу на виїзд дитини закордон, безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дитини.
На підставі вищенаведеного, враховуючи обставини справи та інтереси малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку, оздоровлення, нормального фізичного, духовного та морального розвитку, суд приходить до висновку про необхідність надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу її батька, в супроводі матері або осіб, уповноважених нею.
Керуючись ст. 7, 150. 155 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. ст. 3, 4, 11-13, 19, 263, 265, 279, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька - задовольнити.
Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України у період з 01.06.2020 року по 31.12.2021 року без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Дозволити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 або її офіційному представникові, без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України у період з 01.06.2020 року по 31.12.2021року.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до ті. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу. ХШ «Перехідні Положення» ЦГІК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя: М.В. Антоненко