Справа № 462/4702/18 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/4267/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Коцай О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року в складі судді Палюх Н.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», з участю третьої особи Львівської міської ради, про зобов`язання перенести електричну опору, -

встановила:

У липні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПрАТ «Львівобленерго», з участю третьої особи Львівської міської ради, про зобов`язання перенести електричну опору, просила зобов`язати відповідача перенести електричну опору із земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності позивачці, за межі її земельної ділянки.

Вимоги обгрунтовувала тим, що рішенням виконкому Залізничної районної ради трудящих № 1 від 02.01.1959 ОСОБА_3 (батькові позивачки) надано земельну ділянку розміром 600 м.кв. для індивідуальної забудови по АДРЕСА_1 . У 1992-1993 роках на земельній ділянці по АДРЕСА_1 було встановлено електричну опору. Вважає, що встановленням електричної опори на земельній ділянці, власником якої вона є, грубо порушено її інтереси та право володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою. Під час встановлення вказаної електричної опори у червені 1992-1993 року грубо порушено норми Земельного кодексу Української РСР (в ред. 01.01.1971 року).

Зокрема, відповідно до ст. 16 Земельного кодексу Української РСР (в ред. 01.01.1971 року) надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві проводиться тільки після вилучення даної земельної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.

Згідно із ст. 31 ЗК України (в ред. 18.12.1990 року) вилучення, викуп земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям проводиться за згодою власника землі, землекористувача на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

При цьому, її батько ОСОБА_3 , а також вона згоди на вилучення земельної ділянки не давали, відтак встановлення електричної опори носить незаконний характер. Разом з тим, у своєму листі щодо перенесення опори за кошти позивача відповідач відображає факт визнання ним порушення прав та інтересів позивачки. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго», третя особа Львівська міська рада про зобов`язання перенести електричну опору відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, оскільки суд відмовляючи у позові не встановив дійсних обставин по справі.

В апеляційній скарзі заначає, що її батько, як власник земельної ділянки площею 600 кв.м. на АДРЕСА_1 , не надавав згоди на вилучення земельної ділянки, відтак встановлення електричної опори у червні 1992-1993 роках носить незаконний характер.

Стверджує, що станом на 1974 рік жодних електричних опор на земельній ділянці апелянта не було, при цьому, будь який орган чи суд земельну ділянку у них не вилучав.

На думку апелянта, суду необхідно було встановити первинну документацію на предмет встановлення охоронних зон та на підставі якого законодавства, коли саме встановлена охоронна зона.

Звертає увагу на те, що висновки суду про те, що електрична мережа ПЛ 0,4 кВ побудована у 1974 році, тому на час встановлення електричної мережі діяли норми ЗК УРСР (в редакції 1970 року), не стосуються даних обставин, оскільки спір іде не про електричну мережу, а про електричну опору.

Вважає, що листом від 17.04.2018 ПрАТ «Львівобленерго» визнає факт незаконності встановлення відповідної опори та не заперечує проти її перенесення, однак за рахунок позивачки.

Фактичне користування земельною ділянкою не створює права на неї незалежно від тривалості користування, якщо її не було надано в установленому порядку, рішення про надання земельної ділянки ОСОБА_3 не відмінено, при цьому відповідачу земельна ділянка не надавалася у встановленому порядку.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

30.01.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ПрАТ «Львівобленерго» на апеляційну скаргу, в якому покликаючись на час виникнення спірних правовідносин та відповідне законодавство, яке регулювало такі, зазначає, що надання згоди землекористувачем на вилучення земельної ділянки для встановлення електричної опори не передбачалося чинним на той час законодавством, тому доводи апелянта стосовно того, що ні вона, ні батько не надавали згоди на вилучення земельної ділянки для встановлення відповідної опори, є необґрунтованими. Крім цього, покликаючись на ЗУ «Про ринок електричної енергії» зазначає, що плата за перенесення електричних мереж та інших об`єктів електроенергетики визначається згідно з кошторисом, який є невідємною частиною проектної документації, розробленої замовником. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що на земельній ділянці позивачки встановлена охоронна зона об`єкта електроенергетики, при цьому зазначає, що посилання позивачки на положення статті 31 Земельного кодексу України (в ред. від 18.12.1990 року) про те, що її батько ОСОБА_3 у свій час та вона згоди на вилучення земельної ділянки для встановлення електроопори не давали, не знайшли свого підтвердження.

Зокрема, суд не взяв до уваги покликання позивачки на те, що спірна електрична опора була побудована у 1993-1994 роках без згоди землекористувача ОСОБА_3 , оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження цього і таке спростовується поясненнями ПрАТ «Львівобленерго» Львівські міські електричні мережі від 18.11.2019, згідно яких на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 розташована існуюча дерев`яна опора №13 існуючої ПЛ-0.4кВ Л-2 вул. Дубнівська, Дальня від ТП-1040. Вказана ПЛ-0.4 кВ перебуває у власності ЛМЕМ ПрАТ «Львівобленерго». Дана ПЛ-0.4 кВ побудована у 1974 році і на даний час перебуває у задовільному технічному стані, при цьому, документація на приватизацію вказаної земельної ділянки не погоджувалася з ПрАТ «Львівобленерго».

Також, суд звернув увагу на те, що відповідно ЗУ «Про електроенергетику» у разі спорудження або реконструкції будівель, доріг, мостів, інших об`єктів архітектури роботи з перенесення повітряних і підземних електричних мереж, теплових мереж та інших об`єктів електроенергетики виконуються власником цих об`єктів електроенергетики за рахунок замовників будівництва або реконструкції будівель, доріг, мостів, інших об`єктів архітектури відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації

Враховуючи наявні матеріали справи, дослідженні судом докази судова колегія походжується з висновками районного суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0305 га, по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 37311719 від 08.05.2015 року і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37311801 від 08.05.2015 року (а.с. 15-22, 107-112).

На земельній ділянці розташований житловий будинок, який належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 105-106).

Крім цього, на належній позивачу земельній ділянці розміщений об`єкт енергетики електрична опора лінії електропередач, яка перебуває на балансі ПрАТ «Львіволенерго».

З метою перенесення електричної опори ОСОБА_1 зверталася до відповідача ПрАТ «Львівобленерго» та просила надати первинну технічну документацію на предмет встановлення електричної опори, рішення органу влади про надання земельної ділянки для встановлення опори, згоду ОСОБА_5 на вилучення земельної ділянки, відомості про правовий режим земельної ділянки тощо (а.с. 13-14).

Листом № 277.115-3261 від 19.04.2018 ПрАТ «Львівобленерго» повідомило адвоката позивачки про час побудови існуючої електричної мережі ПЛ 0,4 кВ, її стан, розташування існуючої дерев`яної опори № НОМЕР_1 , порядок приватизації та обмежене використання землі в охоронній зоні. Звернуто увагу на те, що ПрАТ «Львівобленерго» не заперечує проти перенесення опори лінії електропередач за межі земельної ділянки позивачки, за умови розроблення нею за свій кошт і погодження у встановленому порядку проектно-кошторисної документації та перерахування коштів на рахунок ПрАТ «Львівобленерго» для виконання робіт (а.с. 15).

Крім цього, Листом № 277.115-5669 від 17.10.2019 ПрАТ «Львівобленерго» повідомило Залізничний районний суд м. Львова про розташування на земельній ділянці позивачки існуючої дерев`яної опори № НОМЕР_1 існуючої електричної мережі ПЛ 0,4 кВ та її належність ЛМЕМ ПрАТ «Львівобленерго». Зазначено, що ПЛ 0,4 кВ побудована у 1972 році. При приватизації у відповідній документації мала бути зазначена існуюча мережа та її охоронна зона, приватизація повинна бути погоджена з ПрАТ «Львівобленерго». Звернуто увагу про підключення від опори №13 наступної опори № 14 до житлових будинків (а.с. 140).

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача перенести електричну опору із земельної ділянки на АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності, за межі її земельної ділянки, покликаючись на те, що спірна електрична опора незаконно встановлена на земельній ділянці в 1994 році, оскільки згоди на встановлення електричної опори та вилучення земельної ділянки землекористувач ОСОБА_3 , а також вона не давали.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 раніше вже зверталася до суду із схожими вимогами, однак рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04.11.2015, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.12.2015 залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою, площею 0,0305 га, на АДРЕСА_1 та перенесення електричної опори за межі земельної ділянки відмовлено.

Зокрема, позов був обґрунтований тим, що повідомлення відповідача, на думку позивачки, щодо можливості перенесення опори, яка числиться на балансі ПрАТ «Львівобленерго», за згодою інших власників, які підключені до цієї опори і за її ж кошти, є несправедливою і протиправною, стверджувала, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні майном, її права, як власника порушені.

При цьому, судами був зроблений висновок про можливість обмеження згідно закону діяльності власника, зокрема земельної ділянки, яке у спірних правовідносинах полягає у тому, що відповідно до ЗУ «Про електроенергетику» можливість виконання робіт з перенесення повітряних і підземних електричних мереж, за рахунок особи, на земельній ділянці якої споруджений відповідний об`єкт електромережі.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

В свою чергу, відповідно до ч. 1 статті 112 ЗК України охоронні зони створюються уздовж ліній зв`язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.

Згідно з ч. 1 статті 76 ЗК України землями енергетичної системи визнаються землі, надані під електрогенеруючі об`єкти (атомні, теплові, гідроелектростанції, електростанції з використанням енергії вітру і сонця та інших джерел), під об`єкти транспортування електроенергії до користувача. У ч.3 статті 76 ЗК вказано, що уздовж повітряних і підземних кабельних ліній електропередачі встановлюються охоронні зони.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» охоронні зони об`єктів енергетики встановлюються вздовж повітряних та кабельних ліній електропередачі та навколо електростанцій, електропідстанцій, струмопроводів і пристроїв, для забезпечення нормальних умов експлуатації об`єктів енергетики, запобігання ушкодженню, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.

Охоронні зони уздовж повітряних ліній електропередачі встановлюються у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидва боки ліній від крайніх проводів за умови невідхиленого їх положення на певній відстані залежно від напруги ліній електропередачі.

У статті 24 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» передбачено, що розміри охоронних та санітарно-захисних зон об`єктів енергетики залежно від їх конструкції та напруги встановлюються Кабінетом Міністрів України. Межі охоронних та санітарно-захисних зон об`єктів енергетики зазначаються в містобудівній документації, документації із землеустрою та кадастрових планах. Розмір охоронних та санітарно-захисних зон уздовж повітряних ліній електропередачі визначається паралельними прямими по обидва боки ліній від крайніх проводів на відстані від 2,0 до 40,0 метра залежно від напруги.

Згідно із статтею 25 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» спеціальні зони об`єктів енергетики - території навколо об`єктів енергетики із спеціальним режимом господарської та іншої діяльності, що забезпечує безпечне функціонування цих об`єктів, які встановлюються у формі зон спостереження, охоронних, режимних та санітарно-захисних зон.

За змістом ч.ч. 2, 4 статті 25 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», спеціальні зони об`єктів енергетики зазначаються у схемах землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектах землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань, проектах землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, спеціальних тематичних картах і атласах стану земель та їх використання, проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, іншій документації із землеустрою та кадастрових планах. Власникам і користувачам земельних ділянок, на які встановлено обмеження та обтяження, видається кадастровий план їх земельних ділянок з нанесеними межами спеціальних зон, а також письмовий перелік обмежень та обтяжень щодо використання земель у цих зонах. Власники і користувачі земельних ділянок, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, що експлуатують об`єкти енергетики, повинні вживати заходів щодо охорони об`єктів енергетики та дотримання встановлених обмежень та обтяжень у використанні земель у межах спеціальних зон, передбачених документацією із землеустрою.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» у межах охоронних зон об`єктів енергетики забороняється: будувати житлові будинки, будинки громадського призначення; розміщати споруди іншого призначення на меншій відстані від елементів електричних мереж, ніж встановлена нормами.

Наведені норми матеріального права та встановлені вище обставини справи, на переконання колегії суддів, дають підстави для беззаперечного висновку про те, що на земельній ділянці позивачки ОСОБА_1 встановлена охоронна зона об`єкта електроенергетики, що не спростовано останньою, а апеляційним судом іншого не встановлено.

Крім цього, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги покликання позивачки про те, що спірна електрична опора була побудована в 1993-1994 роках без згоди землекористувача ОСОБА_3 , оскільки з листа ПрАТ «Львівобленерго» чітко слідує, що фактично спірна існуюча дерев`яна опора № 13, яка є об`єктом існуючої електричної мережі ПЛ-0.4кВ Л-2 вул. Дубнівська, Дальня від ТП-1040, яка перебуває у власності ЛМЕМ ПрАТ «Львівобленерго», побудована у 1974 році.

Крім цього, згідно інформації наявної у ПрАТ «Львівобленерго» за відповідними адресами споживання оплата за електричну енергію здійснюється з 80-х років минулого століття, при цьому, документація на приватизацію земельної ділянки позивачки не погоджувалася з ПрАТ «Львівобленерго».

Оскільки належні у справі докази свідчать про те, що електрична мережа ПЛ-0.4 кВ побудована у 1974 році, колегія суддів погоджується з висновком про те, що до правовідносин які існували на час встановлення вказаної електричної мережі, необхідно застосовувати норми Земельного кодексу Української РСР (в ред. 1970 року).

Так, Земельний кодекс Української РСР (в ред. 1970 року) визначав, що земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.

Згідно приписів глави 8 цього Кодексу порядок вилучення земель для державних або громадських потреб провадиться на підставі постанови Ради Міністрів Української РСР або рішення виконавчого комітету відповідної Ради депутатів трудящих у порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок для державних або громадських потреб провадиться: 1) Радою Міністрів Української РСР - з усіх земель, незалежно від розміру земельної ділянки; 2) виконавчими комітетами обласних Рад депутатів трудящих - при розмірі земельних ділянок до п`яти гектарів для кожного об`єкта, крім випадків, передбачених статтею 41 цього Кодексу. При необхідності розширення площі вилучених ділянок понад п`ять гектарів додаткове вилучення земель провадиться відповідно до пункту 1 цієї статті; 3) виконкомами міських (селищних) Рад депутатів трудящих - з земель населених пунктів (крім земель, закріплених за колгоспами, радгоспами і іншими сільськогосподарськими підприємствами, організаціями і установами в безстрокове користування) незалежно від розміру земельних ділянок у відповідності з генеральним планом забудови населених пунктів. Підприємства, організації і установи, заінтересовані у вилученні земельних ділянок для несільськогосподарських потреб, повинні до початку проектних робіт заздалегідь погодити з землекористувачами і органами, які здійснюють державний контроль за використанням земель, місце розташування об`єкта і приблизні розміри намічуваної до вилучення площі. Порядок попереднього погодження вибору земельної ділянки, порушення клопотань та вирішення питань про вилучення земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Вилучення ділянок із земель, які є у користуванні колгоспів, радгоспів, інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ, із земель, що мають культурне або наукове значення, допускається лише у випадках особливої необхідності. Вилучення ділянок із земель, які є у користуванні колгоспів, може провадитися тільки за згодою загальних зборів членів колгоспів або зборів уповноважених, а земель, які є в користуванні радгоспів, інших державних, кооперативних, громадських підприємств, організацій, установ союзного або республіканського підпорядкування, - за погодженням із землекористувачами та з відповідними міністерствами і відомствами Союзу РСР, Української РСР або іншої союзної республіки. Вилучення зрошуваних і осушених земель, ріллі, земельних ділянок, зайнятих багаторічними плодовими насадженнями і виноградниками, для несільськогосподарських потреб, а також земель, зайнятих водоохоронними, захисними та іншими лісами першої групи, для використання в цілях, не зв`язаних з веденням лісового господарства, земель заповідників, курортів і зон санітарної охорони курортів, провадиться у виняткових випадках і тільки за постановою Ради Міністрів Української РСР.

Таким чином, надання згоди землекористувачем на вилучення земельної ділянки для встановлення дерев`яної електричної опори не передбачалося чинним на той час законодавством, що свідчить про те, що доводи позивачки про те, що вона та її батько ОСОБА_3 згоди на вилучення земельної ділянки для встановлення дерев`яної електричної опори не давали, електрична опора не перебуває в охоронній зоні і відповідачем не представлено жодних доказів законності встановленої цієї електричної опори, є необґрунтованими.

В цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням виконкому Залізничної райради депутатів трудящих від 02.01.1959 № 1 батьку позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 відведено земельну ділянку для індивідуальної забудови площею 600 кв.м., що становить 0,06 га, при цьому згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку позивачці належить 0,0305 га, а згідно кадастрового плану земельної ділянки площа становить 0,0366 га (а.с. 19, 20).

В свою чергу, згідно із ч. 4 ст. 18 Закону України «Про електроенергетику» у разі спорудження або реконструкції будівель, доріг, мостів, інших об`єктів архітектури роботи з перенесення повітряних і підземних електричних мереж, теплових мереж та інших об`єктів електроенергетики виконуються власником цих об`єктів електроенергетики за рахунок замовників будівництва або реконструкції будівель, доріг, мостів, інших об`єктів архітектури відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації, тому доводи позивачки про порушення її прав у зв`язку з вимогою відповідача оплатити вартість перенесення електричної опори чи неправомірністю такої вимоги, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не є.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 вересня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк