Справа № 587/1279/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Домненко Н.І., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року по 03.05.2018 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у шлюбі сторонами, як подружжям було придбано земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 , та побудовано будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 195,6 кв. м. На той час, по усній домовленості спільне майно було зареєстровано на відповідача, всі правовстановлюючі документи знаходяться в останнього. Оскільки земельні ділянки та будівництво будинку здійснювалось під час перебування подружжя в офіційному шлюбі та за спільні кошти позивачка просить суд поділити спільну сумісну власність між нею та відповідачем, визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 та право власності на Ѕ частини земельних ділянок № НОМЕР_1 площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку та площею 0,15 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, залишивши у власності відповідачу іншу Ѕ частину зазначеного майна. Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, зазначила, що придбання земельних ділянок було під час шлюбу, будівництво будинку почалося вже після кількох років спільного життя, родина проживала у спірному будинку. Просила позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач в судовому засіданні фактично позов визнав, не заперечував проти поділу майна подружжя, однак зазначив, що земельні ділянки купувались з його заощаджень.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши їх правові позиції, суд вважає вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, - що з 20 червня 2009 року по 03 серпня 2018 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, та копією рішення Сумського районного суду Сумської області від 03.05.2018 року (а.с.8, 10).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 211356644 від 04.06.2020 року, - житловий будинок загальною площею 195,6 кв.м, житловою площею 109,9 кв. м., який складається з житлового будинку (А-І), надвірних будівель: погріб (п/г), мансарда житлова (м/с), кухня (Б), сарай (В), вбиральня (Г), душ (Д), навіс (Ж), бесідка (К), ганок (кр), ганок (кр1), огорожа № 1-5, розташований в АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності відповідачу - ОСОБА_3 Державна реєстрації набуття права власності відбулася 22.09.2016 року на підставі рішення селищної ради №77 від 30.08.2016 року, та технічного паспорта, декларації про готовність до експлуатації вказаного будинку, будівельні роботи в якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, серія та номер: СМ №32. Крім того, у вказаній інформаційній довідці вказано право власності ОСОБА_3 на земельні ділянки АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:006:0948 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельну ділянку АДРЕСА_4 кадастровий номер :02:006:0949 (а.с.11-12).

Виходячи з наведеного спірне майно, земельні ділянки та житловий будинок, були придбані, набуто право власності, під час шлюбу та спільного проживання сторін і за спільні кошти.

Разом з тим, вирішуючи вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, суд звертає увагу на роз`яснення в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2).

Так, у пункті 18 вказаної постанови зазначено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилии будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Положеннями частини першої ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Верховний Суд України сформулював правову позицію правову позицію, яка урегульована судовою практикою, а саме: Постановою Верховного Суду України від 21 березня 2018 року м. Київ, справа № 686/9580/16-ц, провадження № 61- 3478 св 18. та прийнятою на підставі неї Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 березня 2019 року, справа № 686/9580/16-ц, провадження № 22-ц/4820/162/19.

Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності на земельні ділянки може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно з вимогами частин 1,2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України).

Крім того, у відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ст.ст. 358, 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Приписами ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідач не оспорює тієї обставини, що майно, вказане позивачем, придбане у шлюбі за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, не заперечує проти його розподілу.

Оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами в період шлюбу і за спільні кошти подружжя, спірне майно підлягає розподілу між сторонами в рівних частках.

З огляду на викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки є правові й фактичні підстави для розподілу спільного майна подружжя по Ѕ частині кожному.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України, та в зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог підлягають розподілу між сторонами тобто по 840, 80 грн., отже з відповідача на користь позивача слід стягнути 840 грн. 80 коп. сплаченого ним судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 263, 264 ЦПК України, ст.ст. 358, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешканки АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 загальною площею 195,6 кв. м., житловою площею 109,9 кв. м., який складається з житлового будинку (А-І), надвірних будівель: погріб (п/г), мансарда житлова (м/с), кухня (Б), сарай (В), вбиральня (Г), душ (Д), навіс (Ж), бесідка (К), ганок (кр), ганок (кр1), огорожа № 1-5, залишивши у власності ОСОБА_3 іншу Ѕ частину зазначеного домоволодіння.

Визнати за ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешканки АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частину земельної ділянки АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:006:0948 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельну ділянку АДРЕСА_4 , кадастровий номер :02:006:0949 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, залишивши у власності ОСОБА_3 іншу Ѕ частину зазначених земельних ділянок.

Стягнути з ОСОБА_3 , мешканця АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешканки АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок витрат, пов`язаних з сплатою судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко