Номер провадження: 22-ц/813/6548/20
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року (одноособово суддя Тополева Ю.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

29.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (далі-ГУ ДСНС) про стягнення заборгованості за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 01.11.2018 року по 22.08.2019 року в розмірі 4 135,49 гривень, трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 2 010,95 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2019 року, рішення Одеського окружного адміністративного суд від 18 березня 2019 року залишено без змін. Вказаним рішенням стягнуто з ГУ ДНС на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 82 937,40 гривень за весь час затримки з 10.01.2018 року по день фактичної виплати одноразової допомоги 30.10.2018 року (з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів). Зазначену суму 22.08.2019 року відповідач виплатив у примусовому порядку.

Позивачка звернулась до ГУ ДСНС з вимогою сплатити інфляційні втрати та 3% річних внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді середньої заробітної плати за затримку розрахунків при звільненні в сумі 82 937,40 гривень, однак відповідач відмовив у виплаті, посилаючись на відсутність грошового зобов`язання, адже відповідальність, яка передбачена ст. 625 ЦК України, є господарсько-правовою санкцією та не застосовується до трудових правовідносин.

Посилаючись на те, що відповідач, у зв`язку із простроченням виконання рішення суду повинен нести відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, у постанові Великої палати Верховного Сукду від 19.06.2019 року по справі №703/2718/16- ц зроблений висновок, що справа про застосування, відповідно до ст. 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, навіть, якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства, тобто справа повинна розглядатись у порядку цивільного судочинства, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.01.2020 року позов задоволено, суд стягнув з ГУ ДСНС на користь ОСОБА_1 : 3% річних у розмірі 2 010,95 гривень; суму індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 4 135,49 гривень, а також судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ГУ ДСНС не погодилось із рішенням суду від 29.01.2020 року і вособі представника подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ГУ ДСНС зазначає:

Суд першої інстанції прийшов до хибного та не законного висновку, який протерічить практиці Верховного суду України щодо грошових зобов`язаннь між сторонами.

У ст.625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення. При застосуванні зазначеної статті ЦК слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст.ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України. Така правова позиція підтверджується і практикою Верховного Суду України (постанова від червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Крім того, визначення грошового зобов`язання надано і в інших нормативно-правових актах, а саме: Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-УІІІ визначає, що грошове пов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Посилання суду на рішення Одеського окружного адміністративного суду в справі № 420/6735/18 від 18.03.2019 р. є помилковим, оскільки цим рішенням суду не було встановлено про наявність зобов`язань між сторонами.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №910/4518/16, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу ідприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку), за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних арантій).

За порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність, відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також і сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 04 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11).

Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини, тому передбачена ст. 625 ЦК відповідальність, яка є Вільної - правовою санкцією, не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини. Відповідні висновки (практика) Верховного суду України по визначеним справам чітко визнача є не можливість застосування норм ст. 625 ЦК до трудових правовідносин.

Крім того, підставою застосування ч. 2 ст. 625 ЦК, є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, і, як передбачено ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договорів між сторонами, зобов`язання по яких були порушені ГУ ДСНС перед ОСОБА_1 укладено не було, у ГУ ДСНС України в Одеській області перед ОСОБА_1 грошового зобов`язання не виникало.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, а саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Задоволені позовні вимоги, щодо нарахування три процента річних є тотожними позовним вимогам щодо сплати суми індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, які грунтуються на помилковому застосуванню судом першої інстанції ст. 625 ЦК України.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Позивачка ОСОБА_1 не скористалась правом надавти відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.03.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, суд: визнав протиправною бездіяльністиь ГУ ДСНС щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби цивільного захисту; стягув з ГУ ДСНС на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 82 937,40 гривень за весь час затримки з 10.01.2018 року по день фактичної виплати одноразової допомоги 30.10.2018 року, з врахуванням вказаної суми належних до сплати податків та зборів (а.с. 9-19).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2019 року, рішення Одеського окружного адміністративного суд від 18.03.2019 року залишено без змін (а.с. 20,21).

22.08.2019 року ГУ ДСНС перерахувало 82 937,40 гривень на рахунок ОСОБА_1 (а.с. 22).

Листом начальника ГУ ДСНС від 27.09.2019 року № 01/4250/03, ОСОБА_1 , на її звернення про сплату інфляційних втрат і 3% внаслідок невиконання грошового зобовязання, повідомлено про відмому у виплаті із посиланням на ст. 625 ЦК України (а.с.23,24).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річнихвнаслідок прострочення розрахунків при звільненні особи, яка проходила державну службу, що регулюються нормами КАС України, ЦК України та КЗпП України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, вирішуючи спір і задовольняючи позов виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини невиконання зобов`язання, які підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства (а.с. 51-53).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. ст. 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ст. 377 ч.2 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається наступне.

Наказом ГУ ДСНС від 02.01.2018 року № 6 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби цивільного захисту за п. 176 підпункту «5» «Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу», затвердженого Кабінетом Міністрів України від 11.07.2013 року № 593 (у зв`язку із сімейними обставинами).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 1803.2019 року, залишеним без змін на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2019 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 , а саме, суд: визнав протиправною бездіяльністиь ГУ ДСНС щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби цивільного захисту; стягув з ГУ ДСНС на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 82 937,40 гривень за весь час затримки з 10.01.2018 року по день фактичної виплати одноразової допомоги 30.10.2018 року (з врахуванням вказаної суми належних до сплати податків та зборів).

22.08.2019 року ГУ ДСНС перерахувало 82 937,40 гривень на рахунок ОСОБА_1 .

Листом начальника ГУ ДСНС від 27.09.2019 року № 01/4250/03 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті інфляційних втрат і 3% внаслідок прострочення сплати 82 937,40 гривень.

Предметом позову у справі є вимоги ОСОБА_1 до ГУ ДСНС про стягнення 3 % річних від простроченої суми грошового забезпечення і інфляційних втрат за період з 10.01.2018 року по 30.10.2018 року (під час проходження позивачкою публічної служби), з підстав ст. 625 ЦК України, яке відповідач виплатив позивачці на підставі судових рішень, прийнятих у порядку адміністративного судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства ( ч.1 ст.19 ЦПК України).

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно із ч.1 ст. 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування ( п. 17 ч.1 ст.4 КАС України).

Питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) урегульовано, як Законом України «Про державну службу», так і спеціальними законами, які були та/або є чинними на час виникнення відповідних спірних правовідносин.

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Зважаючи на те, що публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби, як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За змістом п. 25 Методичних роз`яснень щодо застосування Класифікатора категорій адміністративних справ, затверджених рішенням Ради суддів адміністративних судів України від 31.10.2013 року № 114, категорія справ щодо спорів з відносин публічної служби включає, зокрема, спори щодо стягнення на користь особи несплачених коштів, які належало їй виплатити при звільненні зі служби (військової служби).

До адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що спір між ОСОБА_1 і ГУ ДСНС про стягнення 3 % річних від простроченої суми грошового забезпечення і інфляційних втрат за період з 10.01.2018 року по 30.10.2018 року є публічно-правовим й підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки виник спір у зв`язку з виконанням суб`єктом владних повноважень - ГУ ДСНС владних управлінських функцій щодо здійснення контролю за додержанням встановленого порядку проходження служби під час звільнення позивачки з публічної служби та нарахування всіх виплат, згідно закону.

Спір підлягає вирішенню за нормами адміністративного судочинства, оскільки позивачка проходила публічну службу, її професійна діяльність була нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на посаді такої служби, а тому спірні правовідносини, пов`язані із зарахуванням, виплатами, утриманням, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, грошової допомоги під час виконання особою таких посадових обов`язків, є адміністративними і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (ст. 205 ч.1 п.1 ЦПК України).

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника відповідача у скарзі про те, що у позові слід відмовити з підстав того, що позовні вимоги є необґрунтованими, до уваги не приймаються, оскільки встановлено порушення судом першої інстанції вимог закону щодо правил юрисдикції загальних судів.

Твердження позивачки у позовній заяви, що у постанові Великої палати Верховного Суду від 19.06.2019 року по справі №703/2718/16- ц зроблений висновок, що справа про застосування, відповідно до ст. 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, навіть, якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства, тобто справа повинна розглядатись у порядку цивільного судочинства, - до уваги не приймаються.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

В постанові від 25.03.2020 року по справі №804/4357/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір за позовом, яка перебувала на публічній службі до суб`єкта владних повноважень з приводу стягнення, зокрема, сум інфляційних втрат та 3% річних компенсації за користування грошовими коштами, підлягає розгляду за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства (п.п.51-53 постанови від 25.03.2020 року).

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що встановлено порушення судом першої інстанції вимог закону щодо правил юрисдикції загальних судів, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулась у порядку цивільного судочинства.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст. 255 ЦПК України. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. ст. 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ст.377 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 01.11.2018 року по 22.08.2019 року в розмірі 4 135,49 гривень і трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 2 010,95 гривень підлягають розгляду не у порядку цивільного, а порядку адміністративного судочинства, рішення суду підлягає скасуванню із закритттям провадження у справі.

СУДОВІ ВИТРАТИ

У разі закриття провадження у справі, відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (ст. 142 ч.2 ЦПК України).

IV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.4, 377 ч.ч.1,2, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутись з відповідним позовом до суду у порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду апеляйційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 21.09.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков