Справа № 308/2286/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Стегней К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позов ОСОБА_1 до першого відповідача - ОСОБА_2 та другого відповідача - ОСОБА_3 , про визнання права власності на частку квартири і зняття з неї арешту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до першого відповідача - ОСОБА_2 та другого відповідача - ОСОБА_3 , про визнання права власності на частку квартири і зняття з неї арешту, за якою просить суд:

-поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про визнання права власності на 2/15 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на 2/15 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти з неї арешт.

В обґрунтування позову позивач зазначила наступне.

19.02.2020 року засобами мобільного зв`язку позивачем - ОСОБА_1 (далі - Позивач) було отримано повідомлення від ДП «СЕТАМ» щодо виставлення частини квартири, співвласницею якої вона є, на продаж. Квартира знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, ані вона, ані її мама (інший співвласник) - ОСОБА_4 не мають жодних боргових зобов`язань перед третіми особами, в заставу зазначену вище квартиру не передавали. Ще один з співвласників - її батько, помер у 2016 році.

Із загальнодоступних джерел їй стало відомо, що стягнення на частину відповідного майна накладено за боргові зобов`язання її брата - ОСОБА_2 .

Разом з тим, Позивачу було відомо, що дане нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності лише трьом особам - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

З метою з`ясування цих обставин, зокрема інформації щодо усіх співвласників спірної квартири, 20.02.2020 року Позивачем було направлено відповідний запит до Ужгородської міської ради Закарпатської області.

У відповідь на її запит Ужгородська міська рада повідомила, що спірне майно було приватизоване у відповідності до рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 11 від 21.01.2004 року (лист за вих. №91/03-23 від 24.02.2020 року). Зі змісту цього рішення (архівний витяг №57/22-17 від 21.02.2020 року) вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_2 є п`ять осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Разом з тим, до своєї відповіді міська рада долучила документи, що стали підставою для прийняття зазначеного вище рішення, серед яких, зокрема, заява уповноваженого власника - її батька - ОСОБА_5 . На заяві містяться підписи наступних осіб - Позивача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (повнолітніх осіб).

Позивач вважає, що всупереч вимогам п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожен повнолітній член сім`ї (троє осіб, в тому числі і Позивач) були позбавлені частки квартири (тобто однієї третини) від частки, що була передана двом малолітнім особам (кожному по 1/5). Тобто, Позивач незаконно втратила 1/3 частину від 2/5, що становить 2/15 частини (2/5 : 3) квартири, що й зумовило звернення до суду з відповідним позовом.

Позивач в судове засідання не прибула, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи була судом належним чином повідомлена. Регулярно подавала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, проте не подала суду жодних доказів в обґрунтування цих клопотань.

Як зазначено у п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Тому суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності позивача, оскільки відсутні підстави для залишення позову без розгляду, тому що позивач систематично подавала клопотання про відкладення розгляду справи, що свідчить про бажання приймати участь у розгляді справи, проте відсутні документально обґрунтовані підстави для подальшого відкладення розгляду справи.

Перший відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 також не прибули на розгляд справи, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені. Проте, позивач подав до суду письмову заяву від 28.09.2020 року про визнання позову, за якою також просить суд розгляд справи провести без його участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Другий відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 також не прибули на розгляд справи, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені. Проте, позивач подав до суду письмову заяву від 28.09.2020 року про визнання позову, за якою також просить суд розгляд справи провести без його участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та заяви відповідачів про визнання позову, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з п. 6 архівного витягу з рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21.04.2004 року № 11 «Про приватизацію державного житлового фонду», за наслідками розгляду у відповідності з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», заяви наймачів на приватизацію квартир та будинків, які вони та члени їх сімей використовують на умовах найму, після проведення розрахунків, виконавчий комітет міської ради вирішив: прохання, яке подав наймач ОСОБА_5 , що мешкає в квартирі АДРЕСА_2 , задовільнити і передати вказану квартиру безоплатно в приватну спільну сумісну власність йому, та членам його сім`ї.

Склад сім`ї - 5 чол.: він,

Дружина - ОСОБА_8 ,

Син - ОСОБА_9 ,

Дочка - ОСОБА_10 ,

Онук - ОСОБА_11 .

- Розрахунки площі, що безоплатно приватизується, затверджено згідно додатку.

- Загальна площа квартири становить 66,50 м.кв. при розмірі площі, що безоплатно передається - 115.00 м.кв.,

- Відновна вартість квартири на момент приватизації - 11,97 грн.

- Сума житлових чеків за недостатню площу становить 8,73 грн.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 226196884, зазначене рішення стало підставою для видачі виконком Ужгородської міської ради всім вище переліченим особам свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 21.01.2004, та реєстрації 20.05.2004 року ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України у редакції, яка діяла станом на 20.05.2004 року, дату виникнення права власності учасників цієї справи, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані

права в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Як зазначено у ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що право власності у позивача та відповідачів виникло на законних підставах у наслідок приватизації державного житлового фонду, що оформлено рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 21.04.2004 року № 11 «Про приватизацію державного житлового фонду», за наслідками розгляду у відповідності з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі якого було складане та видане свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 21.01.2004, яке стало підставою для реєстрації права власності 20.05.2004 року, як того вимагало діюче на той час законодавство, відтак згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України незаконність набуття права власності повинна бути встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України, передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 393 ЦК України також передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього

акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позивачем та відповідачами не надано суду рішення суду на підтвердження встановлення судом незаконності набуття права власності відповідачами на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відтак суд дійшов висновку, що позивачем не доведений певними засобами доказування рішенням суду, факт незаконності набуття права власності відповідачами на квартиру АДРЕСА_2 . Цей факт не може підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем не заявлені позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, який, на його думку, не відповідає законові через низку порушень, допущених при приватизації квартири, і порушує права власника, та свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 21.01.2004, тому суд з урахуванням принципу диспозитивності не може встановити цей факт самостійно, відповідно відсутні підстави для дослідження решти доказів у цій справі та встановлення таких фактів судом.

Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У даному випадку позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи законних інтересів. Відтак суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання відповідачами позову, як суперечить закону та порушує права, свободи та інтереси інших осіб, які не були залучені до участі у цій справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , тому слід відмовити у прийнятті визнання відповідачами позову і продовжити судовий розгляд.

На підставі викладеного, керуючись ст. 206, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову і продовжити судовий розгляд.

Відмовити у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_3 позову і продовжити судовий розгляд.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова