Справа №597/8/20
Провадження №2/597/27/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2020 р. Заліщицький районний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді Дудяка С.В.

з участю:

секретаря судових засідань Богдана В.М.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Заліщики, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння та на 1/2 частину земельної ділянки

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 в первинній позовній заяві від 08.01.2020 року просила суд визнати не введене в експлуатацію будинковолодіння, як об`єкт незавершеного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину не введеного в експлуатацію будинковолодіння, як об`єкта незавершеного будівництва, за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача в її користь понесені судові витрати по справі в розмірі 768,40 грн.

12.03.2020 року позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій крім заявлених раніше позовних вимог просить визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки вартістю 40489,93 грн., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0982, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка згідно свідоцтва про право власності, серії НОМЕР_1 від 22.04.2015 року належить відповідачу ОСОБА_3 . Також позивачка просить стягнути в її користь з відповідача понесені нею судові витрати по справі в сумі 7810,87 грн. (сплата судового збору) та 8350 грн. (витрати по залученню експертів).

В обгрунтування заявлений позовних вимог позивачка покликається на те, що вони з відповідачем уклали шлюб 14.02.1998 року, який рішенням суду від 27.12.2018 року розірвано.

Під час шлюбу, 28.10.1998 року відповідачу було подаровано житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 42,5 кв.м. За час спільного проживання в шлюбі сторонами, як стверджує позивачка, приблизно з 2002 року по 2015 рік, вчинено добудову та перебудову вказаного житлового будинку і його загальна площа збільшилася до 106,9 кв.м., його було перекрито, замінено двері та вікна.

На даний час спірний об`єкт нерухомості являється незавершеним будівництвом, оскільки не введений в експлуатацію та відносно нього не проведена державна реєстрація, однак позивачка переконана, що оскільки вказаний незавершений будинок збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, хоча і незавершений будівництвом, однак фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, тому в неї наявні правові підстави для визнання за собою права власності на 1/2 частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Стосовно спірної земельної ділянки, позивачка зазначає, що оскільки відповідач одержав її під час перебування в шлюбі з нею саме для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вона підлягає поділу між ними, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні позивачка разом із своїм представником заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять позов задоволити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 та його представники в судовому засіданні позову не визнали просять відмовити в його задоволенні повністю, покликаючись на наступні факти:

Ще до укладення шлюбу, а саме 28.10.1998 року відповідачу було подаровано житловий будинок АДРЕСА_2 . З часу одруження, як стверджує відповідач, вони з дружиною проживали в даному господарстві до 2015 року. Протягом всього цього часу він працював та матеріально забезпечував сім`ю. У 2015 році позивачка із власної волі покинула його та дітей і виїхала на заробітки за межі України. У вересні 2018 року позивачка повернулася в Україну та пішла проживати у господарство своїх батьків, що у с.Синьків Заліщицького району Тернопільської області. За час відсутності позивачки відповідач, як він зазначає в судовому засіданні, свої заощадження вкладав у реконструкцію будинку, який йому було подаровано, оскільки старша дочка виявила бажання вийти заміж та проживати із своєю сім`єю разом з ним, а так як житлової площі було недостатньо, він вирішив її збільшити за рахунок добудови двох кімнат. Так як відповідачка не надавала жодної матеріальної допомоги на реконструкцію будинку за час свого перебування за межами України, а його заощаджень не вистачало, щоб вчасно завершити ремонти, відповідач позичив грошові кошти у своїх родичів, проте завершити реконструкцію у зв`язку із браком коштів, не вдалося. В даний час будинок є незавершений будівництвом.

Відповідач також стверджує, що в судовому порядку може бути визнано особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, яке було набуте за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Крім цього, житловий будинок не закінчений будівництвом (що не заперечується позивачкою), оскільки не введений в експлуатацію та не проведена його державна реєстрація, з видачою свідоцтва про право власності. Тобто право власності на житловий будинок за ним в установленому законом порядку не оформлено. В сукупності такі обставини свідчать, що нерухоме майно, у вигляді житлового будинку, не було створено, а право власності у позивачки на житловий будинок та господарські будівлі і споруди не виникло та не було зареєстровано. Тому, на думку відповідача та його представників, незакінчений будівництвом житловий будинок не може бути ні об`єктом цивільних прав загалом, ні об`єктом права власності зокрема, і як наслідок - предметом поділу між сторонами.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач та його представники позову не визнають та просять відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного:

Предметом спору в даній справі являється не введене в експлуатацію будинковолодіння, об`єкт незавершеного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, яка розташована за вищевказаною адресою.

Згідно договору дарування від 28.10.1998 року, відповідачу ОСОБА_3 подаровано ціле будинковолодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,5 кв.м.

Шлюб між сторонами в Синьківській сільській раді Заліщицького району Тернопільської області, актовий запис №2, укладено 14.02.1998 року, відповідно до повторного свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 від 09.10.2018 року.

Розірвано вищевказаний шлюб 29.01.2019 року рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27.12.2018 року по справі №597/1286/18.

Позивачкою, як докази, представлено суду контракт на заміну у будинку дверей та вікон та два рахунки по оплаті за придбані матеріали для перекриття даху будинку від 22.07.2011 року, 12.08.2009 року, 23.10.2009 року відповідно.

Тобто, позивачка наполягає на тому, що реконструкцію будинку вони з відповідачем проводили під час шлюбу та за спільні кошти подружжя.

В судовому засіданні встановлено, згідно висновку експерта з технічного обстеження будівель та споруд ОСОБА_6 , що станом на момент обстеження - 05.03.2020 року загальна площа спірного будинку становить 106,9 кв.м.

Відповідач в свою чергу заперечує те, що позивачка приймала участь у реконструкції будинку, як фізично так і матеріально, оскільки виїхала за кордон і жодної допомоги не надавала.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ствердили суду наступне, зокрема:

ОСОБА_9 пояснив, що коли сторони почали будівництво він у них працював, зводив стіни і дах;

ОСОБА_8 пояснила, що являється сусідкою сторін та їх кумою і їй достеменно відомо, що сторони 17 років тому розпочали реконструкцію старої хати, вони разом займалися вирощуванням та реалізацією помідорів і з виручених грошей будувалися. З 2015 року там ніяких робіт не проводиться;

ОСОБА_7 пояснила, що знає сторін і те, що вони були в шлюбі 17 років, за цей час реконструювали старий будинок, однак відколи позивачка поїхала за кордон (у 2015 році) там нічого не робиться;

покази свідка ОСОБА_12 аналогічні показам свідка ОСОБА_8 ;

свідок ОСОБА_10 пояснив, що являється братом позивачки і відразу як сестра одружилася приймав активну участь у будівництві нової хати на місці старої - будував фундамент, літню кухню, стайню, штукатурив стіни в середині хати;

свідок ОСОБА_11 ствердив суду, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 разом будували хату відколи одружилися, також звели на подвір`ї господарські приміщення.

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до положень ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. У разі поділу такого майна, вважається, що частки співвласників є рівними. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положень ст.120 ч.1 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає доводи відповідача, щодо того, що позивачка не приймала жодної участі у будівництві спірного незавершеного будівництвом будинку, необгрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу суду.

Однак, в той же час, в судовому засіданні встановлено, що предмет позову являється самочинним будівництвом, що стверджується наступним:

Відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до положень ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Позивачкою в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено перед судом, що спірна земельна ділянка надавалася відповідачу саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Також не доведено того факту, що ними за час шлюбу зводився спірний будинок на підставі відповідних документів, які б давали їм право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту.

Статтею 376 ЦК України визначено, що являється самочинним будівництвом, а саме: житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини другої вищевказаної статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином, суд вважає, що спірний об`єкт незавершеного будівництва являється самочинним будівництвом, оскільки зведений на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, тому сторони не набувають права власності на нього.

Доказів протилежного позивачкою суду не надано.

У відповідності до ст.129 ч.3 п.4 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст.76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналогічної позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10 (3-20гс14) та від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 (3-194гс16) .

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачкою, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання не введеного в експлуатацію будинковолодіння, як об`єкта незавершеного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю сторін та визнання за позивачкою права власності на 1/2 його частину та на 1/2 частину земельної ділянки, тому в задоволенні даного позову слід відмовити повністю.

Вирішуючи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Керуючись ст.ст.10, 11, 76-81, 89, 90, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння та на 1/2 частину земельної ділянки відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Судові витрати по справі покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляцію, яка подається безпосередньо Тернопільському апеляційному суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 02.10.2020 року.

Суддя

С. В. Дудяк