Дата документу 13.10.2020 Справа № 334/4287/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/4287/20Головуючий у 1-й інстанції Фетісов М.В.
Пр. № 22-ц/807/2907/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Кримської О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року про відмову у видачі судового наказу у справі за заявою Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» (далі КП ВРЕЖО №7) про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2020 року КП ВРЕЖО №7 звернулось до суду першої інстанції із вищезазначеною заявою про видачу судового наказу (а.с. 1-2), в якій просило стягнути з боржника за договором від 27 липня 2017 року про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги (з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги), що утворилася по особовому рахунку № НОМЕР_1 станом на 01.07.2017 року, суму основної заборгованості у розмірі 1250,71 грн., 3% річних 12,20 грн. та інфляційні втрати 16,32 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_2 (а.с. 9).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року (а.с. 10) у видачі судового наказу за вищезазначеною заявою КП ВРЕЖО №7 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, заявник КП ВРЕЖО №7 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 13-18) просило ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї заяви визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 20).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 15 вересня 2020 року (а.с. 27), справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України (а.с.26).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 2 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Боржник не скористався своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

В автоматизованому порядку суддями Кочетковою І.В. та Кримською О.М. у цій справі замінено суддів Подліянову Г.С. та Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (а.с.29-30).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заявника КП «ВРЕЖО №7» у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: ухвали,… постанови… (ст. 258 ч. 1 п.п. 1,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи заявникові у видачі судового наказу у цій справі, керувався ст. ст. 163, 165, 166, 260 ЦПК України та виходив із такого.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України).

П. 3 ч.3 ст.163 ЦПК України визначено, що до заяви про видачу судового наказу додаються: копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України від 24.06.2004 №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України від 24.06.2004 №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з ч.1, 2 ст.29 Закону України від 24.06.2004 №1875-IV, договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) з іншим виконавцем.

У заяві представник КП «ВРЕЖО №7», як на законність своїх вимог щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, посилається на укладений між сторонами договір реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно з яким боржник має перед КП «ВРЕЖО №7» заборгованість у сумі 7250,71 грн., яка виникла станом на 01.07.2017.

Але, вказаний договір не є договором про надання житлово-комунальних послуг. Він підтверджує лише визнання боржником боргу, через що суд не може перевірити наявність між сторонами договірних правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг та безспірність вимог заявника. Крім цього, зазначений договір не містить відомостей щодо періоду, за який виникла заборгованість, визнана боржником, що не дає суду можливості перевірити - чи не пройшов з моменту виникнення права вимоги строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги.

Таким чином, представником заявника до заяви про видачу судового наказу не доданий договір, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Як передбачено п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, суд відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Враховуючи, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог ст.163 ЦПК України, на підставі п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України у видачі судового наказу необхідно відмовити.

Одночасно заявнику слід роз`яснити, що відповідно до ч.1 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Відповідно до положень ч.2 ст.164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції - такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Доводи апеляційної скарги КП «ВРЕЖО № 7» дублюють доводи його заяви про видачу судового наказу у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують фактичних обставин цієї справи, правильно встановлених судом першої інстанції у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги заявника КП «ВРЕЖО № 7».

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

І хоча із розрахунку заявника, доданого до договору реструктуризації (а.с. 5-6) апеляційним судом встановлено, що 7250,71 грн. складаються із долг. отоп. 5250,71 грн., долг ГВС 2000,00 грн., на що суд першої інстанції не звернув належної уваги, проте, останнє не призвело до неправильності вирішення цієї справи по суті.

Тому що зазначений розрахунок є припущенням заявника у цій справі.

Оскільки, сам вищезазначений договір сторін дійсно не містить у своєму тексті чи у додатках до нього інформації про розрахунок суми основної заборгованості у розмірі 7250,71 грн. (із чого саме вона складається: із яких саме комунальних послуг (плати за централізоване опалення, ГВС) та за який саме період).

Та докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та заявником КП «ВРЕЖО № 7» апеляційному суду не надані, зокрема: розрахунок суми основної заборгованості у розмірі 7250,71 грн. (із чого саме вона складається: із яких саме комунальних послуг (плати за централізоване опалення, ГВС) та за який саме період).

Тому, суд першої інстанції дійсно був позбавлений можливості у цій справі перевірити право заявника нараховувати таку заборгованість та правильність такого розрахунку заборгованості заявника взагалі у вигляді основної заборгованості у розмірі 1250,71 грн., 3% річних 12,20 грн. та інфляційні втрати 16,32 грн.

І хоча, дійсно в силу вимог ст. 264 ч.1 ЦПК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу (у даному випадку це вищезазначений договір реструктуризації сторін від 27.07.2017 року).

Проте, за вимогами ст. 206 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд лише за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За доданими заявником у цій справі матеріалами, суд першої інстанції дійсно був позбавлений можливості перевірити наявність саме законних підстав для видачі судового наказу, видати який у цій справі просив заявник.

Крім того, тільки у позовному провадженні суд може з`ясувати шляхом отримання від боржника відзиву (пояснень), чи належить саме йому підпис на вищезазначеному договорі, чи дійсно він визнає він цей борг, так як належність підпису саме боржникові на вищезазначеному договорі в установленому законом порядку не посвідчена.

А, наказне провадження є особливим видом цивільного судочинства, в якому здійснюється безспірне задоволення грошових вимог.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, у разі відмови заявникові КП «ВРЕЖО № 7» у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок боржника ОСОБА_1 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 12, 141, 353, 367, 369 ч. 2, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 13.10.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Кримська О.М.