Справа № 527/917/20
провадження 2/527/403/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Павлійчук А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бутко В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Глобинського районного суду Полтавської області в м. Глобине цивільну справу № 527/917/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: приватного нотаріуса Глобинського районного нотаріального округу Полтавської області Похилої Ірини Григорівни про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернувся до суду в з позовом до відповідачки про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування.

В позовній заяві позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно, яке складається з частини житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Позивачка має це майно успадкувати відповідно до заповіту, однак не може це зробити оскільки ОСОБА_3 була у шлюбі із ОСОБА_4 з 20.06.1969 року. Разом з яким побудувала вище вказаний будинок. Право власності на майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 був зареєстрований після смерті бабусі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, і його спадкоємцем є відповідачка ОСОБА_2 11.03.2020 року позивачка звернулась із заповітом до Приватного нотаріуса Похилої І. Г., з метою отримання Свідоцтва про право на спадщину, одна 11.03.2020 року їй було відмовлено, з підстав, що ненаданий правовстановлюючих документ. Тому позивачка вважає, що має право на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , і тому просить:

-Визначити Ѕ частку померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 ;

-Визнати за ОСОБА_1 право власності на цю Ѕ частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

В подальшому позивачка збільшила свої позовні вимоги, а саме окрім вище вказаних позивних вимог просила додатково визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 352 від 09.06.2020 року виданого Глобинською державною нотаріальною конторою на житловий будинок та господарські будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 .

Представник позивача в судове засідання, надав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримував в повному обсязі прохав задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання, подала до суду заяву , в якій просила справу розглядати за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала, крім того надала до суду відзив з додатками, яким обґрунтовувала свою правову позицію по справі та просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі ( а.с. 100 - 116).

Позивач скористалась своїм правом і направила до суду Відповідь на відзив, яким підтримувала свій позов в повному обсязі і прохала його задовольнити.

Третя особа в судове засідання не з`явилась направила до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, при ухваленні рішення покладалась на розсуд суду.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , відповідно до копії свідоцтва про смерть виданого Кринківською сільською радою Глобинського району Полтавської області 24.01.2012 року серії НОМЕР_1 (а.с. 139).

ОСОБА_3 була одружена із ОСОБА_4 з 20.06.1969 року, актовий запис 11 ( а.с.19), встановлений факт, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до копії спадкової справи № 11 за 2012 рік ( а.с.67 -78) спадщину після померлої ОСОБА_3 за заповітом отримала ОСОБА_1 . Інший спадкоємець за законом ОСОБА_4 , своєю завою відмовився від отримання обов`язкової частки відповідно до ст. 1241 ЦК України ( а.с.69). На все майно, яке було офіційно оформлене на ОСОБА_3 на момент її смерті було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 - позивачці ( а.с.77-78).

На момент отримання свідоцтва про спадщину 17.08.2012 року ніяких спорів про спадщину чи спадкове майно, а саме про цей житловий будинок не було.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , відповідно до копії свідоцтва про смерть виданого Виконавчим комітетом Кринківської сільської ради Глобинського району Полтавської області 09.12.2019 року серії НОМЕР_2 (а.с. 145).

Відповідно до відповіді Глобинської державної нотаріальної контори від 05.08.2020 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 заведена спадкова справа № 16/2020. До Глобинської нотаріальної контори надійшли заяви від 07.02.2020 року ОСОБА_5 про прийняття спадщини за заповітом від 14.06.2018 року , та 17.03.2020 від ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом від 17.10.2019 року за реєстровим № 214. Глобинською ДНК 09.06.2020 року на ім`я ОСОБА_2 ( відповідачки) були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок на земельну ділянку. (а.с. 136).

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідачем у справах про спадкування можуть бути територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини у випадку відсутності інших спадкоємців.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною п`ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року , якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з ст. 529 Цивільного кодексу УРСУ в редакції 1963 року встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР 1963 року, передбачає, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Статтею 551 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Стаття 525 ЦК Української РСР 1963 року, визначає, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК Української РСР 1963 року, передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до пункту 3.1. Листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (згідно із статтею 392 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст. 1225 ЦК України.

Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акту на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

Спадкоємець який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв всю спадщину.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У відповідності до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст. 1278 цього Кодексу частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною .

Частинами 1,2 статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Як зазначено в ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. . Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Отже спадкова трансмісія передбачає перехід права спадкування (прийняття або відмова від прийняття) від померлого до його власних спадкоємців.

Крім того дослідивши спадкові справи судом встановлено, що спадкова трансмісія не порушена.

Приймаючи до уваги викладене, а також те, що позивачем не заявлено вимоги про встановлення факту родинних відносин між позивачкою та померлим ОСОБА_4 суд дійшов висновку, що у задоволенні позову до ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 15,16 ЦК України, ст.ст. 13,76, 81, 82, 258, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: приватного нотаріуса Глобинського районного нотаріального округу Полтавської області Похилої Ірини Григорівни про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_3 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_4 ).

Третя особа: приватний нотаріус Глобинського районного нотаріального округу Полтавської області Похила Ірина Григорівна (Полтавська область, м. Глобине, вул. Мічуріна, 155).

Повний текст рішення складений 02.10.2020 року.

Суддя А. В. Павлійчук