КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №753/226/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/9016/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Лівінського С.В., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» про усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В :

08 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Новобудова» про усунення перешкод у користуванні майном.

Свої вимоги мотивував тим, що він є співвласником майна, яке знаходиться в багатоквартирному будинку, де позивач має квартиру на праві власності.

Разом з тим, відповідач незаконно привласнив допоміжне приміщення, у вигляді квартири, яку надає в оренду третій особі, як службову квартиру.

Зазначає, що майно яке відповідач здає в найм не є квартирою і, тим більше, не має статусу службової, оскільки вказане майно не зареєстровано в державному реєстрі нерухомого майна, а отже є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку.

Враховуючи те, що своїми діями відповідач перешкоджає позивачу користуватися спільним майном, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні приміщенням та передати позивачу ключі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не спростовано те, що спірне приміщення не є квартирою і посилання на те, що остання відсутня у зареєстрованому законом порядку не підтверджує того факту, що спірне приміщення належить до допоміжного та належить на праві спільної сумісної власності позивачу.

Крім того, відповідно до акту №31 1/188 від 19 листопада 2004 року АТ ХК «Київміськбуд» зазначено, що для службових потреб відповідачу передається саме трикімнатна квартира з визначеним розміром площі: загальна 106, 44 кв.м. і окремо житлова 66,59 кв.м.

Згідно п. 2.2 інструкції щодо заповнення форми державного статистичного спостереження № 1-житлофонд ( річна ) «Житловий фонд», затвердженої наказом Держкомстату України 21 липня 2008 року № 251, яка надає найповніше визначення загальної і житлової площі, житлова площа квартири визначається як сума площ житлових кімнат без урахування площ убудованих шаф.

До житлової площі включається площа квартир, що складається з однієї житлової кімнати, яка є одночасно кухнею; житлових кімнат у нежитлових будівлях - школах, лікарнях тощо, а також площа житлових кімнат, тимчасово не заселених з будь-яких причин ( ремонт переобладнання ).

До житлової площі не належить площа кухонь, коридорів, ванних кімнат, комор, убудованих шаф, інших підсобних приміщень, площа житлових квартир і кімнат, які переведені у нежитлові.

Отже, якщо б спірне приміщення належало до допоміжного, саме житлова площа в останньому була б відсутня.

Таким чином, позивач помилково відносить квартиру №65 , передану для службових потреб, до категорії допоміжних приміщень, які є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку та необхідні для обслуговування будинку.

Також місцевий суд зазначив, що обраний спосіб захисту позивачем, в разі доведення перед судом правомірності доводів останнього, заздалегідь направлений на порушення прав інших співвласників багатоквартирного будинку, оскільки вимога позивача передати ключі від спірного приміщення виключно позивачу, без врахування інтересів інших осіб, які б, як зазначено вище, в разі якщо б спірне приміщення належало до допоміжного, також мали б право на користування останнім.

Крім того, вбачається що позивач фактично оспорює договір найму укладений між відповідачем та третьою особою та, фактично, дії відповідача стосовно господарської діяльності останнього щодо укладення такого договору, проте у позовних вимогах не порушує відповідні питання, проте вимоги позивача безпосередньо стосуються прав орендатора квартири №65 .

Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва

від 11 березня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням правління АТ ХК «Київміськбуд» № 142 від 16 червня 2004 року будинок за адресою АДРЕСА_2 був переданий відповідачу в експлуатацію та обслуговування.

Згідно витягу з акту № 31 1/188 від 19 листопада 2004 року квартира

№65 передана відповідачу від АТ ХК «Київміськбуд» для службових потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення ( комори, сараї і та ін. ) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ст. 382 ЦК України ( в редакції Закону № 417-VIII від 14 травня 2015 року ), усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування ( у тому числі допоміжні ), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» ( з наступними змінами та доповненнями ) спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування ( у тому числі допоміжні ), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова території.

При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та житлового приміщення ( квартири ) /нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку ( сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення ).

Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач помилково відносить зазначену квартиру, передану для службових потреб, до категорії допоміжних приміщень, які є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку та необхідні для обслуговування будинку.

Посилання позивача про відсутність у Державному реєстрі нерухомого майна відомостей про квартиру № 65 не доводить того, що вона є допоміжним приміщенням.

Позивачем не спростовано, що спірне приміщення не є квартирою і посилання на те, що остання відсутня у зареєстрованому законом порядку не підтверджує того факту, що спірне приміщення належить до допоміжного та належить на праві спільної сумісної власності позивачу.

Крім того, у вказаному вище акті № 31 1/188 від 19 листопада 2004 року АТ КХ «Київміськбуд» зазначено, що для службових потреб відповідачу передається саме трикімнатна квартира з визначеним розміром площі: загальна 106,44 кв.м. і окремо житлова 66,59 кв.м.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено той факт, що спірна квартира є спільним майном багатоквартирного будинку та, відповідно, належить йому на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовуються вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак апелянт доказів відповідно до положень ст.ст.77-80 ЦПК України на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, ні суду першої, ні апеляційному суду, не надав.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставин та висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками місцевого суду стосовно установлених обставин справи, а також містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

При цьому, суд другої інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини ( далі - ЄСПЛ ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони ( §§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» ). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії ).

У судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень ( рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії» ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» про усунення перешкод у користуванні майном - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

С.В. Лівінський