Справа №705/958/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Білик О.В.

за участю секретаря судового засідання - Щербакової Л.А

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правонаступником і співвласником майна, -

ВСТАНОВИВ:

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання правонаступником і співвласником майна. У позові вказано, що частина домоволодіння по АДРЕСА_1 по договору дарування від 27.05.1994, як цілісний майновий комплекс належить без розподілу в натурі спільне майно. ОСОБА_3 з перевищенням наданих повноважень особисто відокремила від іншого спільного майна і передала земельну ділянку сільськогосподарського призначення пл. 150 кв. м. по Договору дарування від 29.08.2017 ОСОБА_2 . Незалежно від переходу права власності майно, що не переміщається, продовжує знаходитися на перетині комплексу, а тому на нього поширюється чинність Договору дарування від 27.05.1994 і до ОСОБА_2 послідовно переходить право і обов`язки попередника (ст. 358 ЦК) і він є співвласником, з не власником. Але ОСОБА_2 в односторонньому порядку об`явив себе незалежним землевласником і порушив його права. У прохальній частині позову позивач ОСОБА_1 просить суд: оголосити ОСОБА_2 правонаступником і співвласником земельної ділянки пл. 150 м2 по АДРЕСА_1 , що є складовою Договору дарування від 27.05.1994 і є дійсним; заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо користування і відчуження земельної ділянки пл. 150 м.кв. по АДРЕСА_1 до законного рішення суду; зобов`язати ОСОБА_2 вжити усіх заходів щодо усунення порушень прав співвласників по Договору дарування від 27.05.1994; судовий збір стягнути з відповідача на користь державного бюджету.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги позову, посилаючись на обставини викладені в ньому та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання, будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомленим про місце, дату та час проведення судового засідання у справі, -не з`явився. Однак, 01.07.2020 на адресу суду за вх.. №13804 від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, у якій він вказував, що позов є незаконним, безпідставним, безпредметним, викладені в ньому обставини є неправдивими і не відповідають фактичним обставинам. Позов поданий з метою завдання йому шкоди, шляхом залучення у якості відповідача у позовах, внаслідок чого відповідач вимушений витрачати багато часу, коштів, сил та здоров`я, що грубо порушує його права, свободи і законні інтереси. Відповідач у заяві зазначає, що він не має ніякого відношення та не є учасником Договору дарування від 27.05.1994, Договір не регулює жодних земельних правовідносин. Земельні відносини домоволодіння по АДРЕСА_1 урегульовані рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року у справі № 2-443- 2004 за позовом співвласників житлового будинку ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, за яким: визначене порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , виділивши у користування співвласникам: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; ОСОБА_12 земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки. В послідуючому, на виконання цього судового рішення, ОСОБА_1 на підставі рішень Уманської міської ради одержав у власність земельну ділянку площею 0,0342 га. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, про що отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. ОСОБА_3 отримала у власність земельну ділянку площею 0,0150 га. по АДРЕСА_1 , про що отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яку в послідуючому подарувала відповідачу ОСОБА_2 . Відповідач вказує, що позовні вимоги не підтверджуються відповідними доказами, що вказує на подання ОСОБА_1 завідомо безпідставного та безпредметного позову, що є зловживання процесуальними правами з метою завдання шкоди, тому відповідач просить суд вжити відповідних заходів до позивача. На підставі вищевикладеного, відповідач просить суд визнати зловживання процесуальними правами дії ОСОБА_1 , що суперечать завданню цивільного судочинства та постановити ухвалу про стягнення штрафу з ОСОБА_1 у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить до 6306,00 грн. Також, відповідачі просять суд розгляд справи проводити у їх відсутність.

Вислухавши пояснення позивача, врахувавши процесуальну позицію відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_14 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_14 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_3 з перевищенням наданих повноважень особисто відокремила від іншого спільного майна і передала земельну ділянку сільськогосподарського призначення пл. 150 кв. м. відповідно до Договору дарування від 29.08.2017 ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правонаступником і співвласником майна. При цьому, позовні вимоги не містять нормативно-правового обґрунтування таких порушень саме ОСОБА_2 .

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Виходячи із диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та вирішити спір, який пред`явлений до неналежних відповідачів, та застосувати інші, ніж заявлені позивачем, правові підстави позову.

Суд не має права з власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача на належного, оскільки відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`являти позов до належного відповідача, тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 в даній справі не може бути відповідачем.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу документів про визнання правонаступником і співвласником майна не підлягає до задоволення.

Одночасно, у заяві про вжиття заходів відповідач ОСОБА_2 просить суд визнати зловживання процесуальними правами дії ОСОБА_1 , що суперечать завданню цивільного судочинства та постановити ухвалу про стягнення штрафу з ОСОБА_1 у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить до 6306,00 грн.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

З аналізу норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Відповідно до ст. 44 ЦПК, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживання процесуальними правами визначається як дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на зловживання процесуальними правами ОСОБА_1 та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Судові витрати - це витрати, які несуть сторони, треті особи із самостійними вимогами у справах позовного провадження, заявники і заінтересовані особи в справах окремого провадження, стягувач і боржник у справах наказного провадження, за вчинення цивільних процесуальних дій, пов`язаних із розглядом справи в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки позивач є інвалідом першої групи, на підтвердження чого він надав копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 від 30.06.2016р., вид пенсії -по інвалідності, інвалід першої групи загальне захворювання по зору. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат - позивачем ОСОБА_1 додано не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 258, 259, 263-264, 274, 279 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правонаступником і співвласником майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 09.10.2020.

Суддя: О. В. Білик