Справа № 487/5475/20
Провадження № 2/487/2264/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2020 суддя Заводського районного суду м. Миколаєва Афоніна С.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третім особам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування від відповідача на його користь належну Ѕ частку сараю літ. Б, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що він та треті особи є спадкоємцями ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та рішенням суду за ними визнано право власності по 1/3 частині за кожним на житловий будинок АДРЕСА_2 з господарськими спорудами в порядку спадкування. На підставі рішення суду та рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради власнику домоволодіння АДРЕСА_1 . належала Ѕ частка сараю літ. Б, а інша частка власникам житлового будинку АДРЕСА_2 . Проте, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сарай літ. Б повністю належить ОСОБА_2 та також ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Рішенням суду від 14.05.2020 скасовано запис державного реєстратора Свяченого В.Ю. про державну реєстрацію права власності на сарай літ. Б на території домоволодіння АДРЕСА_1 . Проте, позивач не може користуватися своєю часткою сараю через обмеження відповідачем доступу до нього.

Крім того, разом із пред`явленням позову ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що Рішення суду від 14.05.2020 скасовано запис державного реєстратора Свяченого В.Ю. про державну реєстрацію права власності на сарай літ. Б на території домоволодіння АДРЕСА_1 , винесено під час карантину та не могло набрати законної сили, у зв`язку з чим він не міг його отримати та зареєструвати у передбаченому законом порядку і тим самим скасувати реєстрацію. Крім того, йому відомо, що відвідач на теперішній час має намір розпорядитися своїм майном домоволодінням АДРЕСА_1 та відчужити його разом із сараєм. На підставі чого вважає у разі не забезпечення позову можуть настати несприятливі наслідки, а спосіб забезпечення позову є співмірним з пред`явленими вимогами та не порушує прав і законних інтересів відповідача.

Вивчивши надані матеріали, приходжу до наступного:

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1 та 5 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.4,5 Постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів для забезпечення позову, яке допускається на протязі всього терміну розгляду справи, є обґрунтована наявність такої необхідності. Суд, виходячи з конкретних доказів, повинен встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Так, між сторонами виник спір з приводу користування майном сараєм літ. Б, співвласниками якого є позивач ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (1/2 частка) та відповідач ОСОБА_2 (1/2 частка), у зв`язку із самовільним заняттям відповідачем сараю.

Заявник просить про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 .

При цьому, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Суд вважає, що обраний заявником спосіб забезпечення позову щодо накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1 не є адекватним і співмірним позовним вимогам, потреба у забезпеченні позову у такий спосіб виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки вказане домоволодіння не є предметом позову, тому накладення арешту на домоволодіння може призвести до порушення прав і законних інтересів відповідача, як власника домоволодіння, що є недопустимим виходячи з принципу непорушності права власності, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статтею 1 Першого протоколу до неї та рішеннями Європейського Суду з прав людини.

Також, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, заявником не доведено належними, достатніми та допустимими доказами, необхідність вжиття заходів забезпечення позову саме у визначений ним способом, а також, що невжиття заходів забезпечення позову саме у такий спосіб може істотне ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

При цьому, суд вважає безпідставним посилання заявника на те, що рішення суду від 14.05.2020, яким скасовано запис державного реєстратора Свяченого В.Ю. про державну реєстрацію права власності на сарай літ. Б на території домоволодіння АДРЕСА_1 , не могло набрати законної сили, у зв`язку з чим він не міг його отримати та зареєструвати його у передбаченому законом порядку.

Оскільки 7 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-ІХ, яким внесені зміни, зокрема у пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України та у пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України та всі судові рішення, прийняті з 12 березня 2020 року (з початку введення карантину згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року) 07 серпня 2020 року набирають законної сили.

Тому заявник ОСОБА_1 не позбавлений можливості, зареєструвати рішення у передбаченому законом порядку, що є підставою для виконання рішення та скасування запису державного реєстратора Свяченого В.Ю. про державну реєстрацію права власності на сарай літ. Б на території домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, приходжу до висновку про необґрунтованість вимог заяви про вжиття заходів забезпечення позову та відмови в їх задоволенні.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.М. Афоніна