ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 705/1406/20
Провадження № 22-ц/821/1690/20
категорія:на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення майнових прав спільної часткової власності, у складі: головуючого судді Корман О. В.,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про відновлення майнових прав спільної часткової власності.

Позовні вимоги мотивував тим, що предметом договору дарування від 27 травня 1994 року є спільна часткова власність на комплекс по АДРЕСА_1 (ст. 356 ЦК України). Суб`єкти права ОСОБА_3 і ОСОБА_1 без виділу спільного майна в натурі, враховуючи предмет звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Позивач зазначав, що ОСОБА_3 з перевищенням наданих повноважень, і встановлених обмежень щодо розміру належної частки, безвідповідально передала по договору дарування від 29 серпня 2017 року 1/6 частину майнових прав за межами своєї частки ОСОБА_2 , виключивши їх із складу комплексу, як відокремлені та ізольовані для створення виключної особистої території і зміни спільних обов`язків і інших проблем (ст. ст. 358, 364,367 ЦК України) і припинили його майнові права спільної власності та комплекс, які належать йому по базовому договору 1994 року, які необхідно відновити в судовому порядку з моменту їх припинення 29 серпня 2017 року (ст. ст. 386, 387 ЦК України).

Вказав, що позов подано вперше, без судових витрат, докази переходу права власності знаходяться у відповідача.

Просив суд відновити з 29 серпня 2017 року майнові права спільної часткової власності ОСОБА_1 по комплексу по АДРЕСА_1 в обсягах договору дарування від 27 травня 1994 року та стягнути з відповідача судовий збір до держбюджету.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та визначено строк для усунення недоліків позовної заяви - 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення без руху позовної заяви.

Ухвала суду мотивована тим, що у позовній заяві ОСОБА_1 не вказує, яким способом, передбаченим законом чи договором, повинно бути відновлено майнові права спільної часткової власності ОСОБА_1 .

В позовній заяві не обґрунтовано, чому позовні вимоги висунуто до ОСОБА_2 , не зазначено, в чому полягає перевищення ОСОБА_4 наданих повноважень і встановлених обмежень, чим такі повноваження чи обмеження були встановлені. Також, позивач взагалі не вказав, які саме його майнові права були припинені в результаті дій ОСОБА_3 .

Крім того, позивач не зазначив докази, які підтверджують викладені ним у позовній заяві обставини.

Суддею було визначено спосіб усунення недоліків саме шляхом належного оформлення позовної заяви з уточненням позовних вимог та подальшим поданням її до суду з одночасним наданням копій такої позовної заяви, що підлягає врученню відповідачу.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 16 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 травня 2020 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 про відновлення майнових прав спільної часткової власності - скасовано.

Матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення майнових прав спільної часткової власності повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не отримував копію ухвали суду про залишення позову без руху, а тому є підстави для поновлення строку позивачу для виконання ухвали суду про залишення позову без руху.

Крім того, в постанові Черкаського апеляційного суду від 16 липня 2020 року зазначено, що питання, що стосується викладу обставин справи, з`ясування предмету позову (що конкретно вимагає позивач) та підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги), змісту вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав), подання доказів, залучення до розгляду справи сторін та третіх осіб суд міг вирішити в судовому засіданні на стадії підготовчого провадження.

28 липня 2020 року ОСОБА_1 було повторно направлено копію ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2020 року.

29 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву в якій зазначив, що ухвалу від 10 квітня 2020 року він отримав 28 липня 2020 року безпосередньо в суді, а враховуючи висновок Черкаського апеляційного суду від 16 липня 2020 року, просив відкрити провадження у справі.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що станом на 25 серпня 2020 року позивач недоліки позовної заяви не усунув.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 07 вересня 2020 року подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 серпня 2020 року і направити справу для продовження розгляду Уманському міськрайонному суду Черкаської області. Судовий збір стягнути за апеляційне оскарження з відповідача в дохід держави.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивує тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, адже, після апеляційного перегляду і направлення справи для продовження розгляду, суд повторно повернув позовну заяву.

02 жовтня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення ОСОБА_2 щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У своїх поясненнях ОСОБА_2 зазначає, що подана апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, безпідставною, безпредметною і незаконною, тому вона підлягає залишенню без задоволення, з підстав постановлення Уманським міськрайонним судом Черкаської області ухвали від 25 серпня 2020 року з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Також зазначає, що позовна заява ОСОБА_1 є надуманою, безпідставною, безпредметною, поданою умисно, з метою завдання їй шкоди, шляхом подачі до суду більше 50 різних позовів, які Верховний Суд залишає без задоволення, вказуючи, що вони є безпідставними, що підтверджує безпідставність всіх аналогічних позовів, які мають один об`єкт і один суб`єкт взагалі, але має різні інтерпретації назв позову. Тому і цей позов не виняток.

Вважає, що є всі встановлені законом підстави визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства учасниками справи, позивача ОСОБА_1 , а саме подання декількох позовів (більше п`ятдесяти) до того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих саме підстав, та подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, подав завідомо безпідставний позов, позов за відсутності предмета спору, який має очевидно штучний характер.

Просила суд відмовити в задоволенні апеляційних вимог повністю. Визнати дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами. Постановити ухвалу про стягнення штрафу з ОСОБА_1 у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить до 30.06.2020 у розмірі 2101 грн * 3 = 6306 грн. Відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч. 1ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія проходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 цього Кодексу (форма та зміст позовної заяви та документи, що до неї додаються), протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України встановлено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Повертаючи позовну заяву у справі, суд виходив з того, що позивач недоліки позовної заяви не усунув, а саме: належним чином оформленої позовної заяви з уточненням позовних вимог та подальшим поданням її до суду з одночасним наданням копій такої позовної заяви, що підлягає врученню відповідачу.

Також зазначено, що суддя не бере до уваги посилання позивача викладені у його заяві від 29 липня 2020 року про те, що суддя повинен відкрити провадження у справі, враховуючи висновки Черкаського апеляційного суду, так як судом апеляційної інстанції не ставилось питання про необхідність відкриття провадження, а лише зроблено висновок про передчасність повернення позовної заяви позивачу.

Однак, з правильністю таких висновків суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може.

Так, в ст. 20 ЦК України визначено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Вимоги до позовної заяви викладені в ст. 175 ЦПК України.

Згідно з вимогами ч. ч. 5, 6 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). До заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.

Разом з тим, у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Згідно ч. 1 ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, зокрема, зазначено, що у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов`язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів.

Таким чином, питання, що стосується викладу обставин справи, з`ясування предмета позову (що конкретно вимагає позивач) та підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги), змісту вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав), подання доказів, залучення до розгляду справи сторін та третіх осіб суд міг вирішити в судовому засіданні на стадії підготовчого провадження, що також було зазначено в постанові Черкаського апеляційного суду від 16 липня 2020 року.

Однак, на вищевказане суд першої інстанції не звернув уваги та вказав в оскаржуваній ухвалі суду, що судом апеляційної інстанції лише зроблено висновок про передчасність повернення позовної заяви позивачу.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

У справі «Церква села Сосулівка проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює «право на суд», в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов`язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. «Голдер проти Об`єднаного Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. «Беллет проти Франції», рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36).

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

У розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду - Perez deRada Cavanilles проти Іспанії, № 2809095, рішення від 28.10.1998.

Отже, необхідною умовою забезпечення доступу заявника в цій справі до правосуддя є надання судом оцінки доводам його заяви.

Відповідно до положень п. 4 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене та враховуючи фундаментальний принцип безперешкодного доступу до правосуддя, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 6), колегія суддів вважає, що постановлена місцевим судом ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, тобто порушення норм процесуального права.

Щодо вимог апеляційної скарги про стягнення судового збору, то колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи загального захворювання по зору.

Статтею 141 ЦПК України регламентовано порядок розподілу між сторонами судових витрат за результатами розгляду справи по суті.

Враховуючи, що справа не розглянута по суті, то такий розподіл здійснюється пропорційно розміру задоволених вимог, отже після закінчення розгляду справи по суті.

Щодо заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів, то апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2, ч. 4 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 148 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку, зокрема, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на затягування розгляду справи, створення перешкод іншим учасникам процесу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

З аналізу норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15.09.2009), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до суду, порушує встановлений порядок роботи суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (п. 62, п. 65).

Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі.

Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі.

Проте, чинний ЦПК України не містить визначення цього поняття, а визначає у ст. 44 лише перелік дій, які можуть трактуватися суддею або колегією суддів за суб`єктивною чи об`єктивною думкою в кожному конкретному випадку як зловживання процесуальними правами.

З огляду на викладені вище обставини та на підставі вказаних норм права і практики ЄСПЛ щодо застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів того, що у діях ОСОБА_1 є ознаки зловживання процесуальними правами згідно ст. 44 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області 25 серпня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 13 жовтня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко