Справа № 367/4311/18
Провадження №2-о/367/64/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

08 жовтня 2020 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючої судді Саранюк Л. П.,

за участі секретаря Бабакової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області справу за заявою ОСОБА_1 ; заінтересована особа: Міністерство соціальної політики, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

Заявник звернувся до суду з даною заявою, заінтересована особа: Міністерство соціальної політики, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в України про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи свої вимоги тим, що він є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою № від 07.08.2017 р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видана Управлінням соціального захисту населення Ірпінської міської ради.

До вимушеного залишення окупованої Російською Федерацією частини території Луганської області проживав в по АДРЕСА_1 . Весною-літом 2014 року на території смт. Лозівський проводились військові дії, неодноразові обстріли житлових будинків селища, в зв`язку з чим він змушений був покинути свій будинок, що знаходився за вище вказаною адресою, що б не бути жертвою військових дій. Переселившись подалі від війни, розумів, що втрачає роботу, спільно нажите майно, дім, та інші речі необхідні для існування своєї сім`ї, але життя близьких є важливими для нього.

Житловий будинок площею 73,7 кв.м, який знаходився на земельній ділянці, площею 950 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , належав йому на праві приватної власності, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок від 14.03.2000 р., рішенням №7/85 від 22.09.2003 р. Лозівської селищної ради, та іншими документами.

Результатом збройної агресії Російської Федерації для нього стала втрата права розпоряджатись та користуватись належним житлом, можливості проживати у рідному смт. разом з сім`єю. Після окупації частини Луганської області Російською Федерацією із заявником під впливом російської пропаганди, припинили спілкування деякі знайомі та друзі, порушено його налагоджений звичний спосіб життя, гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилось на його моральному та фізичному стані.

Так, загальновідомо, що у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті війська Росії без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Хронологія військової агресії її послідовність відображені у постанові Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків від 21 квітня 2015 року.

Так, до весни 2014 року він був повноцінним громадянином своєї країни, вільно проживав разом зі своєю сім`єю у власному будинку, мав налагоджений побут та роботу; мав можливість вільно спілкуватися з друзями та знайомим, висловлювати свою думку.

Приблизно в лютому-березні 2014 року до смт. Лозівський з території Ростовської області, Російської Федерації почали масово завозитись молоді чоловіки, віком до 40 років, які приймали активну участь у організації і проведенні проросійських мітингів, на яких лунали антиукраїнські заклики, підбурювалося місцеве населення на захоплення місцевих органів державної влади, тощо.

В цей час на території смт. Лозівський почалася активна ідеологічна проросійська діяльність, зокрема, через різні медійні ресурси розповсюджувалась інформація, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну.

В той же час, місцеві органи влади у смт. Лозівський також були повністю захоплені проросійськими бойовиками, на всіх адміністративних будівлях українські прапори були замінені на прапори Російської Федерації та «ЛНР». Почались масові переслідування україномовних та проукраїнські налаштованих громадян.

З метою недопущення поширення будь-якої інформації на території, що контролюється нелегітимними органами влади незаконно проголошеної «ЛНР», бойовики вимикали українські телеканали і радіо, замість яких наповнювали ефір російськими програмами.

В травні 2014 року Заявник був позбавлений можливості голосувати на виборах Президента України. Голосування не відбулося, тому що дільниці були заблоковані. Таким чином усіх виборців позбавили права голосу, яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами.

Нова окупаційна влада, що захопила місто, почала диктувати власний правопорядок мешканцям регіону. Зокрема було запроваджено комендантську годину, згідно якої мешканцям заборонялось пересуватися містом після восьмої вечора без документів, які посвідчують особу. У разі відсутності документів людей залучали до примусової праці на користь «ЛНР».

Представниками проросійських формувань «ЛНР», як правило озброєними, проводилася примусова перевірка документів у жителів смт. Лозівський, що мала вибірковий характер, такі перевірки документів проводилися на території всього смт., у тому числі на зупинках громадського транспорту, магазинах і в інших громадських місцях. Під час таких перевірок людей часто били, забирали особисті речі, відводили людей до місцевого відділення міліції для встановлення особистості, тощо.

З травня 2014 року в смт. Лозівський почали масово з`являтись проросійські бойовики озброєні автоматичною зброєю, переносними зенітно-ракетними комплексами, які пересувались містом як на бронетехніці так і на вантажних автомобілях «Камаз».

Смт. Лозівський, після його окупації Російською Федерацією, перетворилось на непридатне для повноцінного життя. Так, масово закривалися магазини, а ті, які продовжували свою роботу, були з пустими полицями, оскільки постачання продовольчих та інших товарів до міста припинилось. Асортимент ліків значно зменшився, ціни на них стали високими.

Після початку активних бойових дій в смт. Лозівський загострилась гуманітарна ситуація, зг. нніїлні фактори російської агресії перевищили межу тривоги, занепокоєння та стресового напруження. Фактичне проживання в умовах окупації давало заявниці підстави реально -сприймати загрозу бути вбитим або покаліченим озброєними проросійськими бойовиками.

Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в смт. Лозівський, а тому в жовтні 2014 року заявник вирішив залишити свою домівку та переїхати до Харкова, аби мати елементарну змогу жити не турбуючись про свою безпеку.

Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області заявник був змушений, разом із сімєю, прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки втратила власне житло та можливість планувати своє життя. На даний час він не відчуває впевненості у завтрашньому дні. За один короткий період часу заявник залишився без житла, без підтримки, без надії на повернення додому.

Заявник вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією "Про захист прав людини та основоположних свобод" від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Отримана ним довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 07.08.2017 р., яка видана Управлінням соціального захисту населення Ірпінської міської ради на ім`я заявника, а перед видана Управлінням соціального захисту населення Вишгородської міської ради посвідчує лише факт вимушеного переселення з смт. Лозівський, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається знесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Таким чином, перед заявником постала необхідність у зверненні до суду з заявою про встановлення юридичного факту.

У зв`язку з вищевикладеним просить суд встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

В судове засідання заявник не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява від заявника про розгляд справи без його участі, заяву підтримує повністю.

В судове засідання заінтересована особа Міністерство соціальної політики свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду від представника заінтересованої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

В судове засідання заінтересована особа Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в України свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає заяву такою, що підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є уродженцем смт. Лозівський Луганської області та у період часу з 16.01.2005 по 14.11.2017 проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на праві приватної власності належав житловий будинок площею 73,7 кв.м, який знаходився на земельній ділянці, площею 950 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок від 14.03.2000 р., рішенням №7/85 від 22.09.2003 р. Лозівської селищної ради, та іншими документами.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 07.08.2017 №, заявник ОСОБА_1 був вимушений переміститися з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2 .

Підставою для задоволення заяви заявником зазначено про окупацію території Луганської області у результаті збройної агресії Російської Федерації.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8?рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Приписами частини 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, даних у п.1 постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних положень закону, суд приходить висновку, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.

Крім того, з урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у червні 2014 року ОСОБА_1 з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області.

Крім того, суд вважає, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя».

За встановлених обставин суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 ; заінтересована особа: Міністерство соціальної політики, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в України про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити повністю: встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Керуючись ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ст.ст. 5, 124 Конституції України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про міжнародне приватне право», Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 315, 319, 353 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Заяву задовольнити.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Копію рішення направити сторонам.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційноїскарги на протязі 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Л.П. Саранюк