У Х В А Л А

03 вересня 2020 року

м. Київ

Справа № 2-1016/11

Провадження № 14-89звц20

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л.,

Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

перевірила заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом за виключними обставинами ухвали Верховного Суду України від 19 січня 2011 року, рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 травня 2011 року, ухвали апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2011 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада

2011 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави (далі - КЕВ м. Полтави), Державного казначейства України про визнання порушеним права на отримання житлового приміщення та перерахунок коштів і

ВСТАНОВИЛА:

20 травня 2020 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме у зв`язку зі встановленням Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні зазначеної справи судом.

Заяву передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Із заяви вбачається, що 15 липня 2009 року рішенням Київського районного суду м. Полтави позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано порушеним їх право на отримання житла. Зобов`язано Міністерство оборони України перерахувати через Державне казначейство України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку за рахунок і в межах бюджетних асигнувань встановлених на утримання Міністерства оборони України, КЕВ

м. Полтави грошові кошти в розмірі 391 657 грн для придбання житлового приміщення в м. Полтаві з житловою площею не більше 27,30 кв. м та передачі його в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2

05 листопада 2009 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області рішення суду першої інстанції залишено без змін.

19 січня 2011 року ухвалою Верховного Суду України зазначені судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

05 травня 2011 року рішенням Київського районного суду м. Полтави, залишеним без змін, ухвалою апеляційного суду Полтавської області від

03 жовтня 2011 року, позов задоволено частково. Визнано порушеним право ОСОБА_1 та членів його сім`ї: дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_1 на отримання житлового приміщення. У задоволенні інших вимог відмовлено.

07 листопада 2011 року ухвалою судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду

м. Полтави від 05 травня 2011 року та ухвалуапеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2011 року.

07 листопада 2013 року рішенням ЄСПЛ у справі «Віннік та інші проти України», яке набрало статусу остаточного, визнано прийнятними скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що зазначено у Додатку до рішення, за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг, а решту скарг у заявах - неприйнятними.

У Рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Віннік та інші проти України» ЄСПЛ взяв до уваги усталену практику з цього питання висловлену у пунктах 56-58 та 66-70 Рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Суд вважав, що у справах, наведених у Додатку, було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Суд також вважав, що мало місце порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням (п.16).

ЄСПЛ постановив: (а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику (або його/її спадкоємцю), наведених у Додатку; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Згідно з Додатком до рішення ЄСПЛ під номером 37 зазначена заява № 572/11 від 12 грудня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а у графі «відповідне рішення національного суду» вказано Київський районний суд м. Полтави та дата ухвалення судового рішення - 15/07/2009.

У заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 міститься клопотання про поновлення строку на подання заяви. Клопотання мотивоване тим, що лише

24 квітня 2020 року Міністерство юстиції України направило заявникам автентичний переклад рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Віннік та інші проти України». У зв`язку із цим просили визнати поважною причину пропуску строку на подання заяви та поновити цей строк.

15 червня 2020 року заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, а саме - заявники повинні були повідомити, коли вони дізналися або могли дізнатися про набуття рішенням ЄСПЛ статусу остаточного.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали заяву про усунення недоліків, до якої додали повідомлення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року, фотокопію запиту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України від

25 листопада 2013 року про направлення офіційного перекладу рішення ЄСПЛ та повідомлення про набрання ним статусу остаточного, повідомлення про відкриття виконавчого провадження відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 04 грудня 2013 року та фотокопію постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби України від

02 грудня 2013 року.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Також ЦПК України встановлено вимоги щодо строку звернення із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, - особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше тридцяти днів з дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного.

До набрання чинності ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, відповідно до пункту 3 частини першої статті 355 ЦПК України у попередній редакції, особа мала право звернутися із заявою про перегляд судових рішень з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Згідно з частиною другою статті 356 ЦПК України в попередній редакції, чинній на момент розгляду заяви ЄСПЛ, заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 355 цього Кодексу, подавалася не пізніше одного місяця з дня, коли особі, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, стало або мало стати відомо про набуття цим рішенням статусу остаточного.

Отже, строки звернення із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами цивільним процесуальним законом урегульовано майже ідентично як у його попередній, так і у поточній редакціях.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV (далі - Закон № 3477-IV) передбачено порядок сповіщення стягувача про набуття рішенням ЄСПЛ статусу остаточного.

У статті 5 Закону № 3477-IV передбачено, що протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття рішенням статусу остаточного орган представництва надсилає стислий виклад рішення стягувачеві, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, всім державним органам, посадовим особам та іншим суб`єктам, безпосередньо причетним до справи, за якою постановлено рішення.

У заяві про виправлення недоліків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили, що у листопаді 2013 року вони отримали повідомлення від ЄСПЛ англійською мовою. Перекладу українською мовою вказаного рішення ЄСПЛ вони не отримували, незважаючи на відповідне звернення до Міністерства юстиції України, надали відповідні докази про таке звернення.

Разом з тим вказали, що у грудні 2013 року отримали повідомлення Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження та постанову про відкриття виконавчого провадження від 02 грудня 2013 року на виконання рішення ЄСПЛ від

07 листопада 2013 року.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами задоволенню не підлягає.

У статті 5 Закону № 3477-IV передбачено направлення стягувачу стислого викладу рішення ЄСПЛ. Ця норма не передбачає обов`язку органу представництва направляти стягувачу переклад рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного.

Щодо перекладу та оприлюднення повного тексту рішення ЄСПЛ частина перша статті 6 Закону № 3477-IV вказує, що такі дії забезпечуються державою з метою виконання заходів загального характеру.

У частині четвертій цієї статті передбачено, що забезпечення суддів опублікованим перекладом повних текстів рішень покладається на державний орган, відповідальний за організаційно-матеріальне забезпечення судів.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказали, що у

грудні 2013 року вони були повідомлені про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення ЄСПЛ.

У контексті пункту 5 частини першої статті 424 ЦПК України тридцятиденний строк на звернення із заявою про перегляд пов`язується з поінформованістю особи, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, про набуття цим рішенням статусу остаточного.

Очевидно, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були не лише повідомлені про набуття рішенням ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року статусу остаточного, але і достовірно про це обізнані у зв`язку із відкриттям виконавчого провадження на виконання вказаного рішення, про що були повідомлені у грудні 2013 року.

Із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами звернулися лише 14 травня 2020 року, про що свідчить штамп на поштовому відправленні. Тобто строк на подання заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами порушено більше ніж на шість років.

Інших причин пропуску строку на звернення із заявою окрім невчасного повідомлення про набрання рішенням ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року статусу остаточного та отримання лише 24 квітня 2020 року автентичного перекладу цього рішення заявники не вказали.

Тому підстав для поновлення строку звернення із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами Велика Палата Верховного Суду не вбачає.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне звернути увагу і на такі обставини.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами.

З урахуванням видів судових рішень предметом перегляду є судові рішення, передбачені частинами першою, третьою - п`ятою статті 258 ЦПК України, а саме рішення, постанови, ухвали та судові накази.

У цьому випадку судовими рішеннями, якими закінчено розгляд справи по суті, є рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 травня 2011 року, ухвала апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2011 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

07 листопада 2011 року.

При цьому необхідно врахувати, що рішення Київського районного суду

м. Полтави від 15 липня 2009 року та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 05 листопада 2009 року скасовані ухвалою Верховного Суду України від 19 січня 2011 року, тобто втратили чинність ще до ухвалення рішення ЄСПЛ у справі «Віннік та інші проти України».

Стаття 8 Основного Закону України передбачає, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 55 Конституції України зазначено, що кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Конвенцію ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється ЄСПЛ, що передбачено статтею 19 Конвенції.

У статті 32 Конвенції зазначено, що юрисдикція ЄСПЛ поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, подані йому на розгляд відповідно до статей 33, 34, 46 і 47.

Відповідно до пункту b) частини першої статті 28 Конвенції стосовно заяви, поданої згідно зі статтею 34, Комітет може одностайним голосуванням оголосити її прийнятною і одночасно постановити рішення по суті, якщо покладене в основу справи питання щодо тлумачення або застосування Конвенції чи протоколів до неї є предметом усталеної практики Суду. А у частині другій вказаної статті передбачено, що рішення та рішення по суті, передбачені пунктом 1, є остаточними.

Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення ЄСПЛ в будь-яких справах, у яких вони є сторонами, що закріплено у частині першій статті 46 Конвенції. Остаточне рішення ЄСПЛ передається Комітетові Міністрів Ради Європи, який здійснює нагляд за його виконанням.

Таким чином, ЄСПЛ є належною міжнародною установою, юрисдикція якої визнана Україною. ЄСПЛ наділений повноваженнями встановлювати порушення Україною міжнародних зобов`язань при розгляді справ судом у розумінні пункту 2 частини третьої статті 423 ЦПК України.

З урахуванням вимог, передбачених частиною першою статті 32 Конвенції щодо поширення юрисдикції ЄСПЛ на всі питання тлумачення і застосування Конвенції, частиною другою статті 19 Конституції України щодо обов`язку органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у контексті статті 124 Конституції України та статті 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї є компетенцією ЄСПЛ, а застосування норм матеріального і процесуального права та вирішення справ при здійсненні правосуддя в Україні є виключними повноваженнями національних судів.

Відносини, що виникають у зв`язку з виконанням рішень ЄСПЛ, урегульовані, зокрема, самою Конвенцією, рішеннями ЄСПЛ та статтями 26, 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася

14 травня 1986 року, а також Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і

Законом України «Про виконавче провадження».

Будь-яке рішення, ухвалене ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, є обов`язковим для учасників Конвенції, одним з яких є Україна, повинне добросовісно виконуватися, і держава-учасник позбавлена можливості посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання невиконання нею рішення.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 3477-IV виконання рішення це:

а) виплата стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Зокрема, у статті 10 названого Закону передбачено, що з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.

Для відновлення попереднього юридичного стану ЄСПЛ має встановити такі порушення, за яких повторний розгляд справи буде мати наслідком відновлення прав заявника, тобто такий перегляд буде виправданим та обумовлюватиметься обставинами суттєвого та неспростовного характеру. Інакше повторний розгляд потягне лише неповагу до остаточності судового рішення, правову невизначеність та зловживання правом однією зі сторін. Тому при вирішенні питань щодо застосування додаткових заходів індивідуального характеру необхідно визначити, чи поновить права заявника повторний розгляд справи.

У пункті 16 рішення ЄСПЛ «Віннік та інші проти України» встановлено, що лише тривале невиконання судових рішень та відсутність ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого було би можливо отримання відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням і було підставою для визнання наявності порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції.

Тобто, у цьому рішенні відсутній висновок про необхідність відновлення попереднього юридичного стану, який мали заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішення ЄСПЛ стосується лише системного дефекту у сфері виконання в Україні постановлених на користь заявників судових рішень, а відтак відсутня необхідність у вжитті додаткових заходів індивідуального характеру шляхом перегляду судових рішень.

Зазначене узгоджується з висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2018 року у справі № 14-12свц18, від 28 березня 2018 року у справі № 14-46свц18, від 17 квітня 2018 року у справі

№ 14-3свц18 та інших.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду із заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами.

У пункті 5 частини другої статті 424 ЦПК України передбачено, що заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, може бути подано особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше тридцяти днів з дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного.

Порядок перегляду судових рішень за виключними обставинами визначений статтею 429 ЦПК України, за змістом частини другої якої справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.

Згідно з частиною четвертою статті 429 ЦПК України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

У цьому випадку рішення ЄСПЛ щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуло статусу остаточного більше ніж за шість років до звернення із заявою про перегляд за виключними обставинами.

У рішенні ЄСПЛ «Віннік та інші проти України» відсутнє посилання на необхідність у вжитті додаткових заходів індивідуального характеру шляхом перегляду судових рішень.

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду відмовляє у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд судових рішень за виключними обставинами.

Керуючись статтями 423, 424, 426, 427 та 429 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду,

У Х В А Л И Л А:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом за виключними обставинами ухвали Верховного Суду України від

19 січня 2011 року, рішення Київського районного суду м. Полтави від

05 травня 2011 року, ухвали апеляційного суду Полтавської області від

03 жовтня 2011 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2011 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Т. О. Анцупова О. С. Золотніков

С. В. Бакуліна О. Р. Кібенко

В. В. Британчук В. С. Князєв

Ю. Л. Власов Л. М. Лобойко

М. І. Гриців Н. П. Лященко

Д. А. Гудима О. Б. Прокопенко

В. І. Данішевська В. В. Пророк

Ж. М. Єленіна Л. І. Рогач

О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич

О. Г. Яновська