П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/1282/17

Провадження № 22-ц/4815/1113/20

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Довгий І.І.

Рішення суду першої інстанції

ухвалено повним текстом

о 12 год. 15 хв. 08 липня 2020 року

в м. Сарни Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 08 липня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 22 березня 2007 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 21 600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 17 травня 2017 року складалась з: 11 382,29 гривень тіло кредиту; 6 206,80 гривень відсотки за користування кредитом; 8 890,59 пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина, 1 323,98 гривень.

З наведених підстав просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 28 303,66 гривень за кредитним договором б/н від 22 березня 2007 року.

Рішенням Сарненського району Рівненської області 08 липня 2020 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" 6 220,61 гривень заборгованості за кредитом та 351,64 гривню судових витрат.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, що полягали в неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що суд дійшов хибного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за кредитом та неустойки. Стверджувалось, що з моменту підписання заяви між сторонами було укладено договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України, а відсутність підпису позичальника на цих умовах та правилах не вказує на непогодження чи необізнаність з ними. Згідно з випискою по рахунку відповідач активно користувалася кредитним лімітом. Так, виписка по рахунку відповідно до постанови Національного банку України (далі НБУ) № 705 є належним доказом для урегулювання спірних правовідносин. Отже, є доведеним факт укладення між сторонами договору, який помимо заяви позичальника, складається й з Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом. Крім того, доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду в частині стягнення відсотків, покликалося на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.

З викладених міркувань АТ КБ "Приватбанк" просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким їх задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було, хоча про таке право відповідачу було роз`яснено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи з`ясовано, що 22 березня 2007 року ОСОБА_1 оформлено заяву, де вона, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, просила відкрити їй картковий рахунок.

27 листопада 2007 року як раніше ідентифікований клієнт банку відповідач підписала заяву, згідно з якою вона виявила намір отримати кредит у розмірі 5 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, з базовою процентною ставкою 22,8 % з розрахунку 360 днів в році, зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає терміну дії картки, а саме до березня 2009 року.

Пред`являючи позов, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 22 березня 2007 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 17 травня 2017 року виникла заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 28 303,66 гривень, з яких: 11 382,29 гривень тіло кредиту; 6 206,80 гривень відсотки за користування кредитом; 8 890,59 пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина, 1 323,98 гривень.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію заяви відповідача, де вона просила відкрити картковий рахунок, заяву раніше ідентифікованого клієнта та довідку про умови кредитування з використання картки "55 днів пільгового періоду" від 27 листопада 2007 року, анкету заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 04 травня 2011 року, довідку умови кредитування з використання картки "55 днів пільгового періоду", яка не містить підпису та дати, а також витяги з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому за час розгляду справи в суді попередньої інстанції АТ КБ "Приватбанк" було надано виписку по картковому рахунку та довідки про зміну умов кредитування і наданні кредитні картки.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розуміла, ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами банківських послуг, підписуючи заяву від 22 березня 2007 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у визначених банком розмірах і порядках нарахування.

Письмовий витяг із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки його зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відсутні й підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.

Разом з тим, непред`явлення позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст. ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Наведене відповідає правовим висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Правильно і повно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, оскільки такі вимоги не є доведені та є безпідставні.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також враховуючи, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, колегія суддів погоджується з судом попередньої інстанції про те, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення лише фактично отриманої суми кредитних коштів.

На переконання апеляційного суду, додані до позову заява раніше ідентифікованого клієнта та довідка про умови кредитування з використання кредитки "Універсальна 55 днів пільгового періоду" від 27 листопада 2007 року, а також анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 04 травня 2011 року та окрема довідка про умови кредитування з використання кредитки "Універсальна 55 днів пільгового періоду", яка не містить підпису позичальника, не підтверджують факту погодження між сторонами умов кредитного договору, на підставі яких належить стягнути заявлену банком суму заборгованості, оскільки вони не є складовою виниклої 22 березня 2007 року спірної заборгованості.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України", § 23).

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що суперечить встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 08 липня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук