Головуючий суду першої інстанції Лазарева Г.М.
Провадження № 22-ц/812/1658/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року м. Миколаїв Справа № 488/3381/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Лазаревої Г.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку, та на Ѕ частки земельної ділянки для обслуговування цього будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що з 24 серпня 1991 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 квітня 2007 року.

Цей житловий будинок придбано сторонами під час шлюбу, 07 серпня 1997 року, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Універсальною товарною біржою «Нерухомість південь» за № 860, на ім`я відповідача, а тому відповідно до норм ст.ст. 22, 28 КпШС України, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Земельна ділянка, на якій розташовано зазначений будинок, належить відповідачу на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, виданого Миколаївською місцевою радою 20 січня 1998 року.

Оскільки, відповідач став погрожувати звернутися до суду з позовом про її виселення та їхньої доньки зі спірного житлового будинку, вона вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2020 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку житлового будинку загальною житловою площею 14,2 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 , залишено у власності ОСОБА_3 Ѕ частку вказаного будинку. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку земельної ділянки, загальним розміром 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1 , залишено у власності ОСОБА_3 Ѕ частку вказаної земельної ділянки. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі. Оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1 придбаний сторонами за час шлюбу, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя є рівними, а тому в порядку поділу зазначеного майна за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. Суд відхилив доводи відповідача про те, що спірний житловий будинок є його особистою власністю з посиланням на те, що він був придбаний за рахунок його особистих коштів, вказавши, що цей факт не підтверджено належними та допустимими доказами. Щодо поділу земельної ділянки, місцевий суд зазначив, що земельна ділянка одержана відповідачем у приватну власність під час шлюбу, однак на цій земельній ділянки знаходиться будинок, що є спільною власністю подружжя, а тому при переході права власності на це нерухоме майно, до особи переходить право власності й на земельну ділянку у розмірі частки права власності у спільному майні- житловому будинку відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦПК України.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності, суд вказав, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. ОСОБА_4 про порушення своїх прав дізналася напередодні звернення до суду з позовом, коли відповідач повідомив про намір виселити її та доньку зі спірного будинку.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржив його шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги аргументовано тим, що скаржник не погоджується з доводами суду першої інстанції щодо незастосування до спірних правовідносин позовної давності, про застосування якої ним було заявлено при розгляду справи.

Так, свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами було видане Корабельним районним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського МУЮ у Миколаївській області 11 квітня 2007 року. Саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності. Між тим з позовом до суду про поділ сумісно нажитого майна подружжя позивач звернулася лише у 2018 році, тобто після спливу позовної давності, передбаченої ст. 72 СК України.

Твердження позивача про те, що про порушення своїх прав вона дізналася лише нещодавно, а саме напередодні звернення відповідача з позовом до суду про виселення останньої, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_4 була добре обізнана про продаж спірного будинку відповідачем іншій особі ОСОБА_5 , ніяким чином не заперечувала проти цього та знала про отримання відповідачем авансу за придбання спірного житлового будинку, зустрічалася з покупцем, яка вже проживає в будинку з 2015 року. Жодних доказів того, що відповідач звертався до суду з позовом про виселення ОСОБА_4 , останньою не надано.

Для того, щоб запобігти руйнуванню будинку це майно було продано іншій людині.

За час проживання в спірному будинку покупець ОСОБА_5 провела ряд ремонтних робіт, замінила старий котел, провела труби в будинку, встановила сантехніку, поставила нові двері, нові лічильники, тобто зробила будинок годним для проживання. Приїхавши в черговий раз до м. Миколаєва позивач навідалася до будинку та побачивши, що він вже не занедбаний, виріс в ціні та став придатним для проживання, одразу звернулася до суду з позовом.

Крім того, скаржник зазначав, що в провадженні Корабельного районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа № 488/614/20 за позовом ОСОБА_5 до нього про стягнення грошових коштів, сплачених нею за придбання спірного житлового будинку в якості авансу. Суд взагалі на це не звернув уваги та не викликав до суду саму ОСОБА_5 для допиту її в якості свідка та людини, яка вложила свої сили та гроші в спірне майно.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 з доводами апеляційної скарги не погодилася, стверджуючи, що про будь-які обставини, пов`язані з продажем відповідачем спірного будинку її не було проінформовано, та вона про ці обставини не знала, з покупцем не була знайома. Про всі ці обставини вона дізналася в липні 2018 року, коли відповідач погрожував позбавити права на житло.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 серпня 1991 року, який було розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 1996 року. Свідоцтво про розірвання шлюбу видано ОСОБА_4 11 квітня 2007 року та того ж дня зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 серпня 1997 року, оформленого товарною біржою «Нерухомість південь» за № 860, ОСОБА_3 придбав будинок по АДРЕСА_1 жилою площею 13,6 кв.м. Право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_3 Миколаївським обласним бюро технічної інвентаризації 18 серпня 1997 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, відповідач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року, винесеного взамін договору купівлі-продажу.

Спірна земельна ділянка, розміром 0,1 га, на якій розташовано зазначений будинок, належить відповідачу на підставі державного акту про право приватної власності на землю, виданого Миколаївською місцевою радою 20 січня 1998 року.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15 зроблено висновок, що оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, то суд прешої інстанції правильно застосував положення ст.ст. 22, 24, 28 КпШС 1969 року.

Згідно з ст. 22 КпШС України, який був чинним на момент придбання спірного житла, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Конструкція, як ст. 22 КпШС України так і статті 60 СК України, яке кореспондується з вказаною статтею КпШС України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції, дійшов до висновку, що оскільки спірний будинок був придбаний у шлюбі і ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження придбання його за особисті кошти, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними, а тому позивач має право на Ѕ частку цього майна. Оскільки на спірній земельній ділянці знаходиться будинок, що є спільною власністю подружжя, то при переході права власності на це нерухоме майно, до особи переходить право власності й на земельну ділянку у розмірі частки права власності у спільному майні- житловому будинку.

Зазначені висновки суду першої інстанції ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не оспорюються.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не застосував до правовідносин сторін позовну давність, про що відповідач заявляв під час розгляду справи. На дуку останнього початок перебігу позовної давності, а саме трирічний строк, передбачений ч. 2 ст. 72 СК України, необхідно обраховувати з дати розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 11 квітня 2007 року.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України та роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що ОСОБА_4 про порушення своїх прав дізналася в липні 2018 року, а із зазначеним позовом до суду звернулася у серпні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідачем не надано.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб 11 квітня 2007 року, а з часу, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, тобто з липня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінені судом першої інстанції, проте не спростовують правильних висновків суду.

За наслідками розгляду апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування або зміни судового рішення.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2020 року.