Номер провадження 2/754/3382/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Бойко Т.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Зленко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Укрхімтрансаміак» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював у відповідача на посаді начальника Департаменту економічної безпеки та відомчої охорони з 02.03.2017 року по 06.11.2019 року, був звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Але позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки при цьому було допущено порушення норм трудового законодавства, так як не був проведений аналіз кваліфікації працівників та їх праці, не запропонована посада начальника Служби економічної безпеки та відомчої охорони. Крім того, перед звільненням позивач подав відповідачу заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але дану заяву задоволено не було, а було проведено звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також позивач вказує, що при звільненні йому була виплачена вихідна допомога при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку (замість потрійного), а тому відповідач повинен сплатити ще 2 розміри середньомісячного заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку. Також діями відповідача йому завдана моральна шкода у розмірі 50000, 00 грн., оскільки протягом усієї процедури звільнення позивачу було завдано душевних страждань, що виразились у тому, що йому пропонувались посади прибиральника території, прибиральника виробничих приміщень у м. Лозова, незважаючи на його кваліфікацію, досвід роботи, професійну підготовку, що принизило його честь та гідність.

На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд:

1)Змінити формулювання підстави звільнення з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк з ініціативи позивача та звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням адміністрацією ДП «Укрхімтрансаміак» законодавства про працю та умов колективного договору;

2)Стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час затримки розрахунку у розмірі 36751, 00 грн.; вихідну допомогу у розмірі двомісячного середнього заробітку у розмірі 62194, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000, 00 грн.

15.01.2020 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідача, в якому представник просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог діючого законодавства. Крім того, звільнення відбулося за п. 1 ст. 40 КЗпП України, а підстав для звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України не було. Щодо виплат, які просить стягнути позивач, то представник зазначив, що при звільненні з позивачем був проведений розрахунок у повному обсязі. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю.

23.01.2020 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просить суд змінити формулювання підстави звільнення з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк з ініціативи позивача та звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням адміністрацією ДП «Укрхімтрансаміак» законодавства про працю та умов колективного договору; стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час затримки розрахунку по день винесення рішення у розмірі 82443, 66 грн.; вихідну допомогу у розмірі двомісячного середнього заробітку у розмірі 62194, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000, 00 грн.

29.01.2020 року до суду надійшла Відповідь позивача на відзив, в якому він вказує про те, що відповідачем були допущені порушення при звільненні позивача з займаної посади, оскільки не було запропоновано рівнозначну посаду. Крім того, при здійсненні перевірки було встановлено порушення трудового законодавства, що також підтверджує підставність позовних вимог позивача. Також позивач вказує про те, що ним було подано заяву про звільнення, яку не було задоволено, а його було звільнено з інших підстав, що також є порушенням діючого законодавства. На підставі викладеного позивач просив позов задовольнити повністю.

04.02.2020 року до суду надійшли Заперечення представника відповідача на Відповідь на відзив, в яких представник вказує про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки жодних порушень при звільненні позивача допущено не було.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.03.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

28.04.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача щодо позовних вимог.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у Відзиві на позов.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював у Державному підприємстві «Укрхімтрансаміак» на посаді начальника Департаменту економічної безпеки та відомчої охорони з 02.03.2017 року, що підтверджується трудовою книжкою та наказом ----

Наказом відповідача від 12.10.2018 року «Про затвердження організаційної структури» було введено в дію нову організаційну структуру підприємства, що була затверджена Мінекономрозвитку України, відповідно до положень п. 7. 4 Статуту ДП «Укрхімтрансаміак».

Наказом Державного підприємства від 12.10.2018 року № 174 було затверджено штатний розпис працівників підприємства в новій редакції.

10.12.2019 року позивачу ОСОБА_2 було вручено під особистий підпис повідомлення про скорочення посади начальника Департаменту економічної безпеки та відомчої охорони та запропоновано всі вакантні посади на головному підприємстві та структурних підрозділах підприємства.

25.01.2019 року, 14.08.2019 року та 18.09.2019 року позивачу ОСОБА_2 було додатково запропоновано вакантні посади, що з`явилися на вказану дату, у тому числі посада провідного фахівця служби економічної безпеки, що відповідало його досвіду, кваліфікації та освіті.

Позивач ОСОБА_2 не виявив бажання працювати в ДП «Укрхімтрансаміак» на одній із запропонованих посад.

Відповідно до повідомлення від 10.12.2018 року позивач ОСОБА_2 мав бути звільнений 12.02.2019 року, однак останній перебував у стані тимчасової непрацездатності у періоди: з 06.11.2018 року по 07.12.2018 року; з 04.02.2019 року по 26.07.2019 року; з 14.08.2019 року по 22.10.2019 року (всього 265 днів).

Наказом в.о. директора ДП «Укрхімтрансаміак» від 06.11.2019 року № 360-к.о позивача ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади 06.11.2019 року у зв`язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

У своїх позовних вимогах ОСОБА_2 вказує про те, що його звільнення відбулося з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки йому не було запропоновано рівнозначної посади, а також не було задоволено його заяву про звільнення, при цьому звільнення відбулося на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Незважаючи на те, що позивач у своїх позовних вимогах просить змінити формулювання причини звільнення з займаної посади, обґрунтовуючи позов фактично посилається на підстави для визнання звільнення незаконним та поновлення його на роботі, суд вважає за доцільне встановити законність звільнення ОСОБА_2 з займаної посади.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Положеннями абз. 16 п. 7.4 Статуту ДП «Укрхімтрансаміак» директор відповідно до покладених на нього завдань визначає та затверджує штатний розпис, організаційну структуру підприємства (затвердження організаційної структури Підприємства здійснюється за погодженням з Уповноваженим органом управління).

Згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, між інших, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Крім того, відповідно до абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Проте, якщо це право не використовувалося, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки.

Відповідно до правової позиції, що викладена Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 року (справа № 6-40цс15), власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівників, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Як встановлено при розгляді справи, 10.12.2019 року позивачу ОСОБА_2 було вручено під особистий підпис повідомлення про скорочення посади начальника Департаменту економічної безпеки та відомчої охорони та запропоновано всі вакантні посади на головному підприємстві та структурних підрозділах підприємства.

25.01.2019 року, 14.08.2019 року та 18.09.2019 року позивачу ОСОБА_2 було додатково запропоновано вакантні посади, що з`явилися на вказану дату, у тому числі посада провідного фахівця служби економічної безпеки, що відповідало його досвіду, кваліфікації та освіті.

Позивач ОСОБА_2 не виявив бажання працювати в ДП «Укрхімтрансаміак» на одній із запропонованих посад.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд вважає, що при звільненні позивача не було допущено порушень діючого законодавства.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення, то слід зазначити наступне.

Як вже зазначалося вище, 10.12.2019 року ОСОБА_2 було вручено попередження про наступне вивільнення, а наказом від 06.11.2019 року позивач був звільнений з займаної посади.

При цьому також встановлено, що наказом В.о.міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 18.10.2019 року № 9-п було звільнено з посади виконувача обов`язків директора державного підприємства «Укрхімтрансаміак» ОСОБА_3 18 жовтня 2019 року.

01.11.2019 року В.о.Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України видано наказ № 34-п про призначення ОСОБА_4 виконуючим обов`язки директора державного підприємства «Укрхімтрансаміак» з 04 листопада 2019 року.

29.10.2019 року позивач ОСОБА_2 подав заяву В.о. першого заступника директора державного підприємства Соловйова О.М. про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з 01 листопада 2019 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

01.11.2019 року Першим заступником директора з оперативного управління державного підприємства Лебедєвою А.М. була надана відповідь позивачу на його заяву від 29.10.2019 року. Відповідно до вказаної відповіді позивача було повідомлено про те, що відповідно до п. 7.3 Статуту Державного підприємства управління поточною діяльністю підприємства здійснюється директором, який призначається на посаду Уповноваженим органом управління. Директор відповідно до покладених на нього завдань призначає на посади та звільняє з посад працівників Підприємства (п. 7.4 Статуту). Також у листі зазначено про те, що станом на 01.11.2019 року на підприємстві єдиною уповноваженою особою на підписання документів є перший заступник директора з оперативного управління Лебедєва А.М., проте за виключенням документів, пов`язаних з вирішенням кадрових питань. Відповідно до наказу Міністерства від 01.11.2019 року в.о. директора Державного підприємства з 04.11.2019 року призначено ОСОБА_4 . Враховуючи викладені обставини, позивачу було запропоновано звернутись до Державного підприємства з 04.11.2019 року за вирішенням питання в установленому порядку.

У подальшому з аналогічними заявами до відповідача ОСОБА_2 не звертався.

Наведені вище свідчить про те, що відповідачем не було відмовлено у звільненні позивача, а лише повідомлено про порядок такого звільнення та необхідність подачі відповідної заяви в.о.директора Державного підприємства, який приступить до виконання своїх обов`язків з 04.11.2019 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що діючим законодавством передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця за два тижні.

Як вбачається з поданої позивачем заяви від 29.10.2019 року, він просить розірвати трудовий договір з 01.11.2019 року, тобто через 3 дні після подачі відповідної заяви, що є порушенням вимог діючого трудового законодавства.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті.

З урахуванням встановлених вище обставин суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 у частині зміни формулювання причини звільнення безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку та вихідної допомоги, то у зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причини звільнення, а вимоги про стягнення коштів є похідними, то і у задоволенні даних позовних вимог слід також відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи те, що при розгляді справи не було встановлено жодних порушень прав позивача при його звільненні, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення його позовних вимог, а тому суд вважає, що вони є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 38, 40, 41, 42, 43, 116, 117, 235 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Державне підприємство «Укрхімтрансаміак», адреса: м. Київ, вул.. Євгена Сверстюка, 15.

Повний текст рішення виготовлений 09 вересня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська