ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 953/18100/19

провадження № 22-ц/818/4022/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Хорошевський О.М.

суддів - Бурлака І.В., Яцина В.Б.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач : Комунальне підприємство «Салтівське трамвайне депо»

треті особи: ОСОБА_2

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» та ОСОБА_1 подану в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2020 року, постановлену суддею Якушею Н.В.,

за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

встановив :

У вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просив стягнути з Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» 175000,00 грн моральної шкоди, заподіяної смертю матері ОСОБА_4 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 19.04.2016 року, близько 22:15 год. на перехресті вул. Шевченка та вул. Матюшенко в м. Харкові, трамвай Т-3 26-го маршруту, бортовий номер 513-514, який належить КП «Салтівське трамвайне депо» під керуванням водія ОСОБА_2 , допустив наїзд на ОСОБА_4 , яка отримала тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 31.05.2016 року кримінальне провадження №0000426 від 20.04.2016 року за ч.2 ст. 286 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення. У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 було заподіяно моральну шкоду її сину. Зазначив, що у зв`язку з тим, що водій трамвая Т-3 26-го маршруту ,бортовий номер 513-514 перебував у трудових відносинах з КП «Салтівське трамвайне депо», то обов`язок відшкодувати заподіяну позивачу шкоду покладений на відповідача, як на роботодавця. Зазначив, що розмір шкоди позивач оцінює в 175 000 грн., оскільки він є єдиним сином загиблої, проживав з нею з дитинства. Позивач виріс без батька, тому з мамою мав особливі відносини, адже вона йому заміняла й тата. Позивач втратив матір в достатньо ранньому віці, будучи не одруженим. Своєї родини він не має, а матір завжди піклувалася про нього.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2020 року Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» в рахунок відшкодування моральної шкоди 75000,00 грн. Стягнуто з комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн. Стягнуто з комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» на користь держави судовий збір у розмірі 900,92 грн. В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, КП «Салтівське трамвайне депо» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та стягнутих судових витрат на правничу допомогу і судовий збір скасувати і ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що позивачем не доведено позовних вимог щодо спричиненої йому моральної шкоди. Також звертає увагу на те, що смерть настала через перебування особи у стані алкогольного сп`яніння, і недотримання правил дорожнього руху. При визначені розміру спричиненої шкоди суд першої інстанції не дотримався принципу розумності та справедливості та переоцінив глибину страждань позивача.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, то суд не звернув уваги на те, що позивачем не доведено сплату коштів за надані йому послуги, квитанції додані до матеріалів справи сплачені від імені позивача у м. Львів, який повідомив суд що до міста Львів не їздив та не сплачував там правничу допомогу, повноважень і доручень на ім`я осіб третіх осіб щодо сплати не давав.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Також не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та виключити з його мотивувальної частини посилання на ч. 2 ст. 1193 ЦК України й виключити з рішення суду відповідні абзаци, а також виключити абзац в якому вказано, що "відсутність у ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП у наслідок непереборною силою, оскільки в даному випадку наїзд трамваєм на пішохода не залежав від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію, оскільки пішохід перебував поза зоною огляду водія". Змінити рішення в частині розміру стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди 75000 грн. та стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 175000 гри. Здійснити розподіл судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу, понесених позивачем при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд неправильно застосував положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України в зв`язку з відсутністю доказів грубої необережності пішохода ОСОБА_4 тому суд необґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди.

Суд неправомірно зменшив розмір витрат на правову допомогу, самостійно визначивши час який необхідний для підготовки справи. Крім того, позивач зазначає, що очікує понести витрати на правничу допомогу у сумі 4000 грн.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга КП Салтівське трамвайне депо» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 04.2016 року, близько 22:15 год. на перехресті вул. Шевченка та вул. Матюшенко в м. Харкові, трамвай Т-3 26-го маршруту, бортовий номер 513-514, який належить КП «Салтівське трамвайне депо» під керуванням водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 допустив наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка отримала тілесні ушкодження, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27 квітня 2016 року.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є сином померлої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 24.03.1993 року (а.с.13).

ОСОБА_2 , який скоїв наїзд на ОСОБА_4 на момент скоєння ДТП працював водієм у КП «Салтівське трамвайне депо», що підтверджується копією наказу №35-ВК від 15.08.2011 року про прийом останнього на роботу на посаду водія трамвая 1 класу (пасажирського), копією шляхового листа № від 19.04.2016 року, копією посадової інструкції водія трамваю, затвердженої директором КП «Салтівське трамвайне депо» від 24.01.2014 року наказом №27 (а.с.92-106).

Згідно постанови старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Харківській області від 31 травня 2016 року про закриття кримінального провадження, на підставі висновку експерта від 27 травня 2016 року № 398/16 встановлено, що у дорожній ситуації, що склалося, водій трамваю ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість запобігти наїзду на пішохода діями водія ОСОБА_2 не визначалась, бо у момент початку руху пішохода трамвай вже проїхав передньою частиною повз розташування пішохода та пішохід перебував поза зоною огляду водія. І наявність при зупинці трамваю у цей момент не виключалось контактування з пішоходом. Таким чином, у діях водія трамваю ОСОБА_2 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору перебували б у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 31.05.2016 року зазначено, що кримінальне провадження №0000426 від 20 квітня 2016 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.11-12).

Постанова про закриття кримінального провадження не оскаржувалась та набула законної сили.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.12.2019 року призначено судову авто технічну експертизу.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової авто технічної експертизи №27421 від 31.01.2020 встановлено, що оцінка дій пішохода ОСОБА_4 не потребує застосування спеціальних технічних знань, тому питання «Чи відповідали дії пішохода ОСОБА_4 . Правилам дорожнього руху України в обставинах які мали місце 19 квітня 2016 року близько 22 год 15 хв на перехресті вул. вул. Шевченка та вул. Матюшенко в м. Харкові за участі трамвай Т-3 26-го маршруту, бортовий номер 513-514, який належить КП «Салтівське трамвайне депо» під керуванням водія ОСОБА_2 ? - може бути вирішено судом самостійно, виходячи з вимог п.4.14 «а», «б» Правил Дорожнього руху.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Приписами ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 обов`язковому з`ясовуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Ч.2 ст.1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивача ступінь важливості для нього предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивача у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що розмір шкоди позивач оцінює в 175 000 грн., оскільки він є єдиним сином загиблої, проживав з нею з дитинства. Позивач виріс без батька, тому з мамою мав особливі відносини, адже вона йому заміняла й тата. Позивач втратив матір в достатньо ранньому віці, будучи не одруженим. Своєї родини він не має, а матір завжди піклувалася про нього.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Судова колегія доводи позивача оцінює критично, оскільки на момент настання події позивачу було 23 роки, він був повнолітнім та працездатним, крім того, доказів відсутності батька суду не надано, також не надано і доказів мешкання з матір`ю підтримання стосунків, довідка з місця реєстрації підтверджує факт прописки в певному приміщенні, також не доведено, що позивач є єдиним сином померлої ОСОБА_4 .

Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 1 частини 2 цієї статті моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частиною 2 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику всправах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Звертаючи увагу на те, що з моменту настання події до моменту звернення до суду минуло три роки та 4 місяці, беручі до уваги відсутність належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, судова колегія вважає за можливе зменшити розмір компенсації моральної шкоди позивача до 25000,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно неправомірності зменшення розміру моральної шкоди та виключення з мотивувальної частини посилання на ст. 1193 ЦК України судова колегія зазначає наступне.

Згідно із роз`ясненнями в абз. 2-4 п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013р.: якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №101-Ат/16 від 30.05.2016 року вбачається, що у крові трупа пішохода ОСОБА_4 виявлений етиловий спирт у кількості 2,13 промилей, що по офіційній таблиці відповідає алкогольному сп`янінню середнього ступеню.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що ДТП, яка мала місце 19.04.2016 року, сталося по причині порушення потерпілою ОСОБА_4 . Правил дорожнього руху України, та нехтування правилами безпеки. При цьому, дії ОСОБА_4 знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП, під час якої їй заподіяно смерть, оскільки ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створила небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, хоча повинна була усвідомлювати суспільно небезпечний характер свого діяння (раптово виходити у зону руху трамваю), тому в її діях має місце груба необережність. Відсутність у ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку наїзд трамваєм на пішохода не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію, оскільки пішохід перебував поза зоною огляду водія.

Таким чином підстав для виключення положень ст. 1193 ЦК України судова колегія не вбачає.

При цьому застосувавши правила ст. 1193 України суд першої інстанції правильно виходив із того, що необережність потерпілого є підставою для зменшення розміру відшкодування, а не звільнення від відшкодування шкоди особи, що заподіяла шкоду потерпілому.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірність розрахунків які підлягають стягненню на правничу допомогу.

Стаття 133 ЦПК Українивизначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Судом встановлено, що 16 липня 2019 року ОСОБА_1 уклав договір про надання професійної правничої (правової) допомоги №0089-ц з Адвокатським обєднанням «ГРАНД ГРУП ПАРТНЕРС». За умовами вказаного договору адвокатьсяке обєднання приймає на себе зобов`язання здійснити захист, представництво клієнта та надати інші види правової допомоги з усіх правовідносин, що виникають у останнього, на умовах і в порядку, що визначені договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвокатом надано звіт про надані послуги згідно договору про надання правничої допомоги від 18.07.2019, № 0089-ц та копію квитанції № ПН2313 від 18.07.2019 про сплату на користь АО «гранд груп» гонорару у сумі 8000,00 грн та квитанцію від 19.07.2019 року №ПН 2011 про сплату 7000,00 грн.

Зазначені документи перевірені судом апеляційної інстанції, які колегія суддів вважає суперечливими оскільки, відповідач мешкає у м. Харкові, договір уклад із адвокатським об`єднанням в м. Львів, сплатив гонорар у м. Львів, даних про мешкання у м. Львів або перебування суду не надано. Також підпис ОСОБА_1 у договорі про надання правничої правової допомоги різниця з підписом який міститься на його заяві на а.с.42, на пам`яткі про права та обов`язки учасників справи на а.с.44 зворот. Крім того, в позовній заяві адресою для листування зазначено місце реєстрації в м. Харкові та адресу адвокатського об`єднання в м. Львів.

Таким чином судова колегія сприймає критично надані документально підтверджені квитанції оплати адвокатські послуги.

Також, не надано підтвердження оплати наданих адвокатських послуг за підготовку та подання апеляційної скарги у сумі 4000,00 грн.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини по справі, перевірив доводи і надав їм оцінку, тому апеляційну скаргу КП «Салтівське трамвайне депо» слід задовольнити частково, змінити рішення в частині розміру стягнутої моральної шкоди, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з 75000,00 грн до 25000,00 грн. Скасувати рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу у сумі 7000,00 грн. Здійснити перерозподіл судових витрат.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки зазначені доводи апеляційної скарги на правильне встановлення судом першої інстанції обставин справи не вплинули, тому рішення суду підлягає зміні тільки в частині розміру стягнутої моральної шкоди.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З ОСОБА_5 на користь КП «Салтівське трамвайне депо» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 224,32 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Салтівське трамвайне депо» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2020 року змінити в частині розміру стягнутої моральної шкоди.

Розмір стягнутої з Комунального підприємства «салтівське трамвайне депо» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди зменшити з 75000,00 грн до 25000 (двадцяти пяти тисяч гривень),00 коп.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2020 року в частині стягнення витрат на правову допомогу у сумі 7000,00 грн та судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Салтівське трамвайне депо» частину судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 224 (двісті двадцять чотири гривні),32 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.