ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6553/20 Справа № 177/183/20 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича та відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Криворізького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року, ухваленого суддею Строговою Г.Г. у м. Кривому Розі, відомості про дату складання повного тексту судового рішення відсутні,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «Північний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що тривалий час більше 29 років працював у АТ «Північний ГЗК», де внаслідок недосконалості технології, відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації бульдозерів, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації та аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони.

Висновком медико-соціальної експертної комісії від 12.05.2016 року позивачу первинно встановлено 45 % втрати професійної працездатності, з яких: 35% по вібраційній хворобі, 10% по хронічному бронхіту, та встановлено 3 групу інвалідності.

При повторному переогляді 30.03.2017 року позивачу було встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких: 50% по вібраційній хворобі, 10% по хронічному бронхіту, встановлено третю групу інвалідності з 30.03.2017 року - безстроково. Позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування, постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, тому просить суд стягнути з ПрАТ «Північний ГЗК» на свою користь моральну шкоду, завдану внаслідок ушкодження здоров`я у розмірі 283 380грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, без урахування утриманого податку з доходів фізичних осіб, в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в сумі 1500 (одна п`ятсот) гривень 00 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Гузєв І.Г., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, які мають значення для вірного вирішення спірного питання, просить рішення змінити та збільшити розмір моральної шкоди до заявленого в позовних вимогах. Вважає визначений судом розмір моральної шкоди, значно заниженим, таким, що не відповідає стражданням позивача та принципу розумності, виваженості та справедливості. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності та ступінь витни відповідача в завданні шкоди.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ПрАТ «Північний ГЗК», подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясуванням обставин, що мають значення для вірного вирішення спірного питання, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про зміну рішення суду в частині стягнутої з відповідача на користь ОСОБА_1 суми відшкодування моральної шкоди, зменшивши її розмір з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що тривалість роботи позивача в шкідливих умовах праці, яка збільшила ризик виникнення профзахворювання, залежала виключно від самого потерпілого і не залежала від відповідача (роботодавця), який не мав правових засобів до обмеження тривалості його роботи в таких умовах праці, адже, згідно з медичними висновками за результатами щорічних медичних оглядів, позивач був визнаний придатним до продовження роботи за своєю професією. Визначений судом розмір моральної шкоди, вважає значно завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, вислухавши думку представника позивача - адвоката Меланчука І.В., який у повному обсязі підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги позивача, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, збільшивши розмір моральної шкоди до заявлених у позові вимог, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці, позивач в період часу з 21.09.1982р. по 24.10.1983р. працював на посаді слюсаря з ремонту гірничого устаткування в кар`єрі гірничо-транспортного цеху Першотравневого РУ Північного ГЗК; з 30.01.1986р. по 18.11.1986р. - на посаді слюсаря з ремонту устаткування в кар`єрі гірничо-транспортного цеху Тернівського РУ Північного ГЗК; з 18.11.1986р. по 12.05.2016р. - на посаді машиніста бульдозера ПАТ «ПІВНГЗК», що підтверджується копією трудової книжки та не оспорюється сторонами. 12 травня 2016 року позивача звільнено за ст. 38 КзПП України (а.с.62-71).

Висновком МСЕК від 12.05.2016 року позивачу первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності, з яких: 35% по вібраційній хворобі, 10% по хронічному бронхіту та встановлено третю групу інвалідності (а.с.9).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 30.03.2017, позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких: 50% - по вібраційній хворобі, 10% - по хронічному бронхіту та встановлено третю групу інвалідності починаючи з 30 березня 2017 року безстроково (а.с.11-12, 13-14).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного на підприємстві ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» від 28 березня 2016 року встановлено наявність у ОСОБА_1 професійного захворювання - а саме: «вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації, синдром церебрально-периферичної ангіодистонії в поєднанні з полірадикулонейропатією, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС першого-другого ст.) остеоартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФС першого ст.), хронічний (пиловий) бронхіт. ЛН першого ст. J44».

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я, згідно медичного висновку № 226 від 21.02.2017 року ДУ «Український НДІ промислової медицини», позивачу було уточнено діагноз: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації, синдром церебрально-периферичної ангіодистонії з частинами акроангіоспазмами, у поєднанні з вираженою полірадикулонейропатією (С5, С6, С7 та L5, S1). зі стійким больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ст.), деформуючим остреохондрозом з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ст.) і колінних (ПФ другого ст.) суглобів (а.с. 32-35).

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 12.01.2015 р., протокол № 007, підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут : 1972.09-1983.10 - Північний ГЗК, гірничотранспортний цех, слюсар з ремонту гірничого устаткування в кар`єрі,; 1986.11-2015.06 - Північний ГЗК, ВАТ «ПівнГЗК», ПАТ «ПІВНГЗК», Першотравневий кар`єр, машиніст бульдозера в кар`єрі та на відвалах».

Згідно п. 17 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28 березня 2016 року встановлено, що причиною виникнення професійних захворювань у позивача стало перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на робочих місцях позивача.

Позивач ОСОБА_1 з приводу отриманих професійних захворювань проходив лікування в медичних закладах, в підтвердження чого надав виписні епікризи (а.с. 19-61).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог позивача, на підставі встановлених обставин дійшов висновку, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги, у зв`язку з чим, наявні правові підстави для відшкодування йому моральної шкоди відповідачем, оскільки професійні захворювання та втрату працездатності позивач отримав під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров`я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першою ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як видно з акту розслідування причин виникнення у позивача хронічного професійного захворювання від 28 березня 2016 року, причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота позивача на підприємстві відповідача ПрАТ "ПівнГЗК", у умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с. 15-18)

Отже, роботодавець ПрАТ "ПівнГЗК" під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та важкої праці, що є порушенням ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку виконання вимог ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» і відповідальності за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Таким чином, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений та доведений матеріалами справи.

Так, згідно виписних епікризів, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження. Позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває задишку при невеликому фізичному навантаженні, загальну слабкість, швидко втомлюється, відчуває періодичні болі у серці, позивача турбує частий швидкий кашель, періодичний приступоподібний з болем в грудній клітині або відчуттям «закладеності» в грудній клітині. З моменту отримання хронічних професійних захворювань, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів вважає неприйнятними посилання в апеляційних скаргах, як представника позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди, так і представника відповідача ПрАТ "ПівнГЗК", щодо його завищеного розміру, на думку суду апеляційної інстанції, визначений судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості.

Зокрема, судом першої інстанції враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, роботу позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів впродовж 29 років 2 місяців, відсоток втрати ним професійної працездатності встановленого вперше в розмірі 45%, який залишається незмінним, що свідчить про стійкість отриманого професійного захворювання, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та неможливість такого відновлення, звільнення з виробництва через отримане професійне захворювання за станом здоров`я.

Відповідач має законодавчо закріплений обов`язок, як роботодавець забезпечити позивачу належні умови праці, тому наявність шкідливих умов виробничого середовища, що стали причиною виникнення професійного захворювання та втрати професійної працездатності, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із перенесеними позивачем стражданнями через втрату його здоров`я під час виконання посадових обов`язків.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційних скарг сторін та зміну рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, колегія суддів не вбачає. Судом не допущено порушень матеріального або процесуального закону, які могли бути підставою для скасування або зміни судового рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги сторін слід залишити без задоволення, а рішення суду, без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Борисовича, відповідача, Акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: