головуючий у суді І інстанції Заставенко М.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Писаної Т.О.,

Суддів Приходька К.П., Журби С.О.

за участі секретаря судового засідання Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Пестич Лариси Василівни, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Пестич Лариси Василівни, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просила:

визнати причини пропущення строку для звернення до суду за захистом права ОСОБА_5 з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння поважними;

поновити пропущений з поважних причин строк для звернення до суду за захистом права ОСОБА_5 щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, рахувати починаючи з 26 липня 2017 року;

витребувати із незаконного володіння ОСОБА_6 Ѕ частку квартири за АДРЕСА_1 на користь позивача.

На обґрунтування позовних вимог вказувала, що ОСОБА_5 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 з 10 червня1995 року. Під час перебування у шлюбі 08 травня 1996 року ними було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу, відповідно до рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 лютого 1999 року за ОСОБА_7 було визнано право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири.

Зазначила, що вона тривалий час мешкала в Державі Ізраїль, до липня 2017 року їй не було відомо про те, що заочним рішенням її було позбавлено права на частку в квартирі, а в її квартирі проживають чужі люди.

Рішенням Апеляційного суду м. Києвавід 30 жовтня 2013 року витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 . Однак на підставі договору дарування від 22 березня2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пестич Л.В., ОСОБА_3 подарувала вказану квартиру ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Пестич Л.В. (приватний нотаріус) про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду представник позивача ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 Ѕ частку квартири за АДРЕСА_1 , загальною площею 51.1 кв.м на користь ОСОБА_1 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що у 2007 році під час винесення рішення, були порушені права громадянки Ізраїлю ОСОБА_5 , відповідно до норми міжнародного права та діючого законодавства позивачка не була повідомлена взагалі про розгляд будь яких справ у суді стосовно її майна на території України.

Також вказував на те, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення у 2007 році ОСОБА_5 через головне територіальне управління юстиції або Міністерство юстиції України, а посилання представника відповідача ОСОБА_2 , що позивач міг бути ознайомлений раніше у 2007 році, не підтверджено жодним доказом відповідно до ст. 81 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, який поданий до суду 12 серпня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 просила суд апеляційну скаргу відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказувала на те, що суд першої інстанції правильно застосував строки позовної давності щодо даної справи.

Зазначала, що представник позивача не довів, що ОСОБА_5 дійсно проживає в країні Ізраїль, що вона знаходиться в живих, що вона є особою, яка має право для звернення до суду, так як всі процесуальні документи подані представником не мають оригіналу походження.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили апеляційну скаргу задовольнити оскаржуване рішення скасувати, та прийняти нове судове рішення про задоволення її позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Семашко Д.М. проти доводів, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені та не повідомили суд про поважні причини, що перешкодили з`явитись в судове засідання.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановивши порушене право позивачки, суд першої інстанції відмовив у позові з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом та жодних доказів на підтвердження поважності його пропуску суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи 08 травня 1996 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

15 лютого 1999 року рішенням Харківського районного суду м. Києва в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_7 було визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2007 року у справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , треті особи: ГУЮ у м. Кивєі, приватний нотаріус Криворучко В.П., приватний нотаріус Ганучу З.М., відділу ВГІРФО Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, визнано недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 квітня 1995 року між ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 01 лютого 1996 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 08 травня 1996 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_5

26 січня 2009 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 листопада 2007 року скасовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2012 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року залишено без змін.

22 березня 2013 року ОСОБА_3 уклала договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2013 року, яким було відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалено нове рішення, яким витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року залишено без змін.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва № 753/1001/15-ц від 24 грудня 2015 року витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,1 м2, жилою площею 30,7 м2 на користь ОСОБА_7 . Вказаним рішенням встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_7 не за його волею, а іншим шляхом, що було встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, при цьому ОСОБА_3 до винесення рішення відчужила її на користь ОСОБА_2 , тому права позивач має законне право витребувати майно у ОСОБА_17 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Також судом було встановлено, що на час розгляду спору згідно інформаційної довідки з державного реєстру нерухомого майна від 19 липня 2019 року Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 , а інша Ѕ частина квартири - ОСОБА_2 .

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, та надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права ОСОБА_5 є порушені, при цьому позивачка як власник майна була зобов`язана знати про стан своїх майнових прав та утримувати свою власність.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У суді першої інстанції відповідач у справі ОСОБА_2 подала заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 132).

Перевіряючи доводи представника позивача про те, що про порушення своїх прав ОСОБА_5 дізналася лише 26 липня 2017 року коли отримала рішення суду, а тому позовна давність має обчислюватись саме з 26 липня 2017 року колегія суддів вважає не доведеними з урахуванням наведеного.

Право власності ОСОБА_5 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 було порушено в момент її вибуття з права приватної власності у володіння іншої особи ще у 2007 році на підставі рішення суду від 22 листопада 2007 року, одним із відповідачів у якій була саме ОСОБА_5 , яка належним чином повідомлялася про судові засідання, а отже початок перебігу позовної давності для позову слід рахувати саме з цього часу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 виїхала з України на постійне місце проживання ще у 1996 році та має громадянство Ізраїлю, тому вона не була повідомлена належним чином у 2007 році про розгляд справи через головне територіальне управління юстиції або Міністерство юстиції України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_5 дійсно проживала в країні Ізраїль саме з 1996 року. Відсутні докази у підтвердження обставини, що ОСОБА_5 була відсутня в України починаючи з 1996 року та на час звернення з цим позовом. Представниками позивача не надані також докази, що інші учасники у судових справах, стороною яких була ОСОБА_5 , повідомляли суд про наявність підстав для її повідомлення як громадянки Ізраїлю у встановленому відповідно порядку через головне територіальне управління юстиції або Міністерство юстиції України.

Представниками позивача суду першої інстанції було надано лише укладений між позивачкою, як громадянкою Ізраїлю, та адвокатом договір на правову допомогу та ордер. Однак указані докази не містять інформації щодо підтвердження факту неперебування ОСОБА_5 в Україні починаючи з 1996 року та не є належними доказами, що підтверджують факт її громадянства.

У суді першої інстанції представник відповідача звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зобов`язання позивача надати відповідні докази. Клопотання судом першої інстанції не було задоволене, оскільки з урахуванням принципу диспозитивності та змагальності кожна сторона зобов`язана надати докази у підтвердження своїх вимог.

Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження поважності пропущеного строку позовної давності для звернення до суду.

З позовом, який є предметом розгляду у даній справі, ОСОБА_5 звернулася до суду лише у липні 2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

При таких обставинах колегія суддів дійшла висновку, що позивачкою пропущено строк звернення до суду із даним позовом, що у відповідності до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що початок перебігу позовної давності необхідно пов`язувати із ухваленням рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року, є помилковим, оскільки суперечить обставинам справи та викладеним нормам матеріального права.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2020 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба