ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2973/20 Справа № 202/7658/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю і визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання грошових коштів особистою власністю і визнання права власності на 3/4 частини квартири в порядку поділу майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю і визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що за час перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , ринкова вартість котрої на час подачі позову до суду становить 627 500 гривень. Договір купівлі - продажу цієї квартири посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 14.01.2004 року і оформлений на ім`я відповідача. Тому позивач, посилаючись на норми діючого законодавства, що регулює право спільної сумісної власності подружжя, просила визнати вказану квартиру спільним сумісним майном подружжя і визнати за нею в порядку поділу майна право власності на 1/2 частину цієї квартири (а.с.2).

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом в якому просив визнати грошові кошти в сумі 43 000 гривень від продажу квартири АДРЕСА_2 його особистою власністю та визнати за ним право власності на 3/4 частини спірної квартири в порядку поділу майна подружжя (а.с.42-45).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано грошові кошти в сумі 43 000 гривень від продажу квартири АДРЕСА_2 особистою власністю ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 283 ( двісті вісімдесят три) грн.. 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3283 ( три тисячі двісті вісімдесят три) грн. 60 коп. (а.с.94-95).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. Визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку розподілу майна, придбаного в період шлюбу право власності на 1/2 квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_3 .

У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовити (а.с.99-100).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати та первісні позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.2003 року, який розірваний рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017 року (а.с. 3).

14.01.2004 року на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дубовенко В.О., за 47 800 грн. була придбана квартира АДРЕСА_1 (а.с.7).

Судом також встановлено, що відповідачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2003 року належала квартира АДРЕСА_2 , яку останній продав 01.11.2003 року за 43 000 грн. (а.с. 46-49). Реальна сума, за яку була продана дана квартира підтверджується розпискою, виданою ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , який здійснював продаж квартири на підставі довіреності (а.с. 51), а також показами свідка ОСОБА_4 , який пояснив, що він є керівником ОСОБА_2 і що останній у 2003 році передав йому на зберігання до сейфу 8000 доларів (що на той час за курсом відповідало 43 000 грн.) від продажу квартири і забрав їх перед купівлею іншої квартири.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Задовольняючи повністю зустрічний позов ОСОБА_2 суд зазначив, що позивачем доведено, що спірна квартира була придбана за грошові кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 і за кошти подаровані подружжю на весілля, всього за 47800 грн.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав прав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, він може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, Велика палата Верховного Суду розглянувши справу № 372/504/17 у своїй постанові від 21.11.2018 року відступила від усталених позицій Верховного Суду та зазначила, що діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке ними набуте в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Так, апеляційним судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.2003 року, який розірваний рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017 року (а.с. 3).

Апеляційним судом встановлено, що відповідачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2003 року належала квартира АДРЕСА_2 (а.с. 46-49).

Згідно договору купівлі продажу квартири від 01 листопада 2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. та зареєстрованого в реєстрі за №Д-1232 Воробйов Д.В. від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , продав квартиру АДРЕСА_2 за 12 500 грн.(а.с. 46-47).

Розписка яка видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , який здійснював продаж квартири на підставі довіреності не є достовірним доказом того, що квартира, яка належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину була продана саме за 43 000 грн. (а.с. 51), оскільки дійсна сума продажу квартири АДРЕСА_2 зазначена у договорі купівлі продажу квартири від 01 листопада 2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. та зареєстрованого в реєстрі за №Д-1232 (а.с. 46-47).

Зазначений договір є чинним, сторонами договору не оскаржувався, зокрема в частині вартості квартири. Суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов передчасних висновків, що зазначена квартира була продана за 43 000 грн., що на думку суду підтверджується розпискою, яка не відповідає в частині вартості змісту договору купівлі продажу квартири від 01 листопада 2003 року.

Крім того, згідно договору купівлі-продажу спірної квартири від 14 січня 2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 19, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 47 800 грн. (а.с. 136).

Згідно заяви від 14.01.2004 р., яка засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О., позивач ОСОБА_1 не заперечувала проти придбання квартири за адресою АДРЕСА_3 в період шлюбу з ОСОБА_2 (а.с. 137).

При цьому, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не доведено того, що кошти від продажу квартири - 12 500 грн., яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину були спрямовані саме на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув, і вважаючи факт зберігання грошових коштів у сейфі на роботі до часу вчинення правочину, дійшов передчасного висновку, що вони були отримані від продажу квартири в 2003 році та спрямовані саме на придбання спірної квартири.

Таким чином, враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що квартира, за адресою АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено між ними або шлюбним договором.

Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як передбачено ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд доходить висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність сторонам по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

Виходячи з наведеного, рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 та відмови у задоволенні зустрічних позовним вимог ОСОБА_2 .

В порядку ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 10 980 грн. 75 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю і визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини за кожним на квартиру яка розташована за адресою АДРЕСА_3 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання грошових коштів особистою власністю і визнання права власності на 3/4 частини квартири в порядку поділу майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 980 грн. 75 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: