Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

спр. № 336/490/19

пр. № 2/336/1276/20

м. Запоріжжя 7 вересня 2020 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Когут С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною і застосування наслідків її недійсності, -

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2020 року Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійсною її заяву про відмову від спадщини після смерті її сина, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , засвідчену державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори.

27 січня 2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м Запоріжжя відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м Запоріжжя від 5 травня 2020 року задоволено клопотання представника Відповідача та залучено Державного нотаріуса Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м Запоріжжя від 3 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Свої позовні вимоги Позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син, ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина Ѕ частки у праві власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений будинок раніше належав батькові спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкодавець прийняв спадщину за законом після смерті свого батька, але за життя не встиг оформити своїх спадкових прав.

Після смерті спадкодавця, ОСОБА_4 на час відкриття спадщини були наступні спадкоємці першої черги за законом: Позивач мати, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_3 син.

Маючи намір прийняти спадщину та будучи особою похилого віку, якій потрібна стороння допомога, Позивач погодилась на пропозицію ОСОБА_2 поїхати разом із нею до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори та подати заяву про прийняття спадщини.

10 вересня 2013 року позивач у приміщенні П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори підписала, як вона вважала, заяву про прийняття спадщини.

Нещодавно Позивач дізналась про те, що вона насправді підписала заяву про відмову від прийняття спадщини. Вважає, що заява про відмову від прийняття спадщини була вчинена під впливом помилки, бо її волевиявлення було спрямоване на прийняття спадщини.

Зазначає, що помилці сприяли недобросовісні дії державного нотаріуса, ОСОБА_6 , адже остання не дала можливості прочитати текст заяви, мотивуючи це вадами зору.

Помилці сприяло також те, що у свідоцтві про право на спадщину, виданому її доньці ОСОБА_7 після смерті батька, зазначено, що позивачу начебто видано свідоцтво про право на спадщину.

На підставі викладеного, посилаючись на приписи ЦК України та, зокрема на ч. 3 ст. 1272 ЦК України, позивач просила визнати недійсною її відмову від прийняття спадщини та застосувати наслідки недійсності зазначеної відмови.

У судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1 , адвокат Малишев Олександр Віталійович, позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Зазначив, що позивач є особою похилого віку, спірне спадкове майно є її єдиним житлом, в якому вона постійно проживає. Зазначив, що помилці позивача сприяли недобросовісні дії нотаріуса, адже остання, посилаючись на вади зору позивача, не надала ОСОБА_1 текст заяви для ознайомлення, а лише прочитала його вголос, про що зробила відповідну відмітку у заяві.

Відповідач, ОСОБА_2 у судовому засідання проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволені.

Представник відповідачки ОСОБА_2 , адвокат Сімонець Є.О. у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити у задоволені позовних вимог.

Свої заперечення сторона Відповідача мотивує тим, що обґрунтування того, що Позивач мала намір прийняти спадщину не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами. Позивачем не надано доказів існування обставин, щодо яких вона помилилась при вчиненні правочину, який є предметом спору, у його суті та наслідках, також позивачем не надано доказів помилки щодо істотних обставин правочину. З моменту підписання спірної позовної заяви минуло майже 7 років, весь цей період жодних вимог позивач до відповідачів не пред`являла. З моменту підписання заяви, на території спірного житлового будинку з ініціативи Відповідачів та доньки Позивача проводились геодезичні роботи, технічна інвентаризація будинку та в свою чергу у позивачки не виникало жодних питань, стосовно проведення робіт у будинку в якому вона є начебто співвласником. Просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явився.

Третя особа державний нотаріус Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. також у судове засідання не прибула.

Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванню обставин справи, прийшов до висновку, що у позові слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за змістом ст. 20 зазначеного кодексу, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Із свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстровий №3-1606 від 12.11.2016 року, вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємцями якого стали: син ОСОБА_4 , який прийняв спадщину у вигляді Ѕ частини житлового будинку, але не оформив своїх спадкових прав, та донька, ОСОБА_7 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач з власної ініціативи 10 вересня 2013 року подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, зареєстровану в реєстрі за №1063, якою відмовилась від спадщини, що відкрилась після смерті її сина, ОСОБА_4 . В заяві позивачка вказала, що їй нотаріусом роз`яснено, що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. За змістом заяви вбачається, що у зв`язку із вадами зору текст заяви до підписання прочитано, нотаріусом, голосно вголос і схвалено ОСОБА_1 , що підтверджується копією заяви про відмову від прийняття спадщини.

Відповідач, ОСОБА_2 , того ж дня подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та 12 листопада 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину від частки (1/2) житлового будинку, що належала померлому на 1/4 частину спірного будинкеу, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом реєстровий номер 3-1606.

Відповідно до статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1270 названого кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який обчислюється з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно змісту ст.1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Якщо заповідач призначив спадкоємця, особа, на ім`я якої складений заповіт, може відмовитися від спадщини лише на користь особи, яка є призначеним спадкоємцем.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231, 233 цьогоКодексу.

Отже відмова від спадщини є одностороннім правочином.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Недійсність правочину та правові наслідки недійсності правочину закріплені у статтях 215, 216 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Аналізуючи надані сторонами пояснення та досліджені судом письмові докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду ні позивачкою ні її представником не доведено наявності обставини, що були підставою вчинення даного правочину під впливом помилки, а також обставини, щодо яких позивачка помилялася при вчиненні правочину, який є предметом спору, у його суті та наслідках, також не надано доказів помилки щодо істотних обставин правочину, яким є відмова від спадщини.

Згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час підписання заяви про відмову від спадкування замість заяви про прийняття спадщини, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваної заяви та роз`яснення нотаріусом суті правочину, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я; наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження позивачем проживати у спірному житлі після здійснення правочину.

Досліджені в судовому засіданні докази, надані позивачем та його представником, не свідчать про те, що ОСОБА_1 не мала можливості розуміти природу правочину щодо відмови від спадкування, а сам по собі похилий вік не є підставою для задоволення позову.

Відповідно до відповіді від 10.01.2020 року на адвокатський запит, наданою представником позивача, підтверджено, що позивачка за медичною допомогою до лікарні не зверталась.

В ході судового розгляду справи також встановлено та достеменно слідує зі змісту оспорюваної заяви про відмову від прийняття спадщини останню Позивач підписала особисто. Під час підписання спірної заяви нотаріусом було встановлено особу Позивача та її дієздатність. При підписанні заяви про відмову від спадщини, Позивач зазначила, що цілком розуміє наслідки підпису цієї заяви, що її волевиявлення є добровільним, зроблено без будь-якого тиску та примусу, разом з тим їй державним нотаріусом роз`яснено зміст статті 1273 ЦК України. В заяві позивачка вказала, що їй нотаріусом роз`яснено, що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Нотаріус, окрім того, що ознайомила із наслідками та умовами підписання заяви про відмову від прийняття спадщини, в голос голосно прочитала текст вказаної заяви, про що у заяві про відмову від спадкування наявна відповідна відмітка.

Згідно із п.6 глави 9 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Тобто, посилання позивача на недобросовісні дії нотаріуса, яка спричинили підписання заяви про відмову від права на спадкування під впливом помилки, не доведені та не підтверджуються жодними доказами.

Будь яких достовірних доказів того, що при оформлені заяви про відмову від прийняття спадщини позивач помилилась або її було введено в оману, в ході судового розгляду не встановлено.

Свідок позивача, ОСОБА_7 однозначного пояснення щодо волевиявлення позивача не надала. Зазначала, що у 2016 році вона та сторони, в тому числі Позивач, мали намір оформити свої спадкові права та поїхали до нотаріуса. Щодо вад зору зазначила, що Позивач останні роки користується окулярами, однак точно сказати протягом якого часу, вона не зазначила..

Суд критично ставиться до посилань позивача, на те, що факт існування помилки підтверджуєтеся тим, що у свідоцтві про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 , виданого на ім`я ОСОБА_7 12.11.2016 року, реєстровий номер 3-1602 помилково зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на ј частину житлового будинку видане на ім`я ОСОБА_1 . Зазначене свідоцтво про право на спадщину від 12.11.2016 року не має відношення безпосередньо до позивача та жодним чином не може підтвердити факт помилки Позивача щодо вчиненого оспорюваного нею правочину.

Підтвердженням того, що Позивач бажала відмовитись від права на спадкування, а не прийняти спадщину, є те, що протягом більш ніж семи років після підписання заяви Позивач не пред`являла до відповідачів ніяких вимог.

16 січня 2019 року між ОСОБА_7 та відповідачем, ОСОБА_3 був укладений договір міни, реєстровий №144, предметом якого стали частки спірного житлового будинку.

Жодних претензій та вимог, щодо зазначених робіт позивач, як нібито співвласник, не висувала протягом майже семи років, що спростовує доводи позивача.

Відповідно до заяви представника відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, строк, протягом якого позивач міг би звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу сплив.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Така підстава для відмови у позові є самостійною підставою та застосовується в разі, коли позов є обґрунтованим, однак позивач звернувся до суду після спливу позовної давності.

П. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку із пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Відтак, встановивши що позивач не довів обставин, на які посилався, як на обґрунтування своїх вимог, у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з його безпідставністю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка, вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною і застосування наслідків її недійсності.

Роз`яснити учасникам справи, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Визначена дата складання повного рішення суду 17.09.2020 року.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін