Справа №484/107/19 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/1209/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 вересня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 18 травня 2020 року в приміщенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області під головуванням судді Медведєвої Н.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансу за попереднім договором,

В С Т А Н О В И Л А:

10 січня 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

В листопаді 2018 року в мережі Інтернет він знайшов оголошення про продаж автомобіля та домовився про зустріч 15 листопада 2018 року в м. Одесі.

15 листопада 2018 року між ним та відповідачем, який діяв як фізична особа-підприємець, укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0210, за яким сторони зобов`язались того ж дня, укласти основний договір купівлі-продажу автомобіля марки Volkswagen, модель Caddy, 2015 року випуску. На виконання умов попереднього договору позивач здійснив оплату авансу в сумі 114975 гривень 32 копійки на рахунок ФОП ОСОБА_2 № НОМЕР_1 в ПАТ «Полтава-Банк».

Однак, основний договір між сторонами укладений не був, жодних повідомлень від відповідача про придбання чи не придбання транспортного засобу для його наступної передачі позивачу не надходило, пропозиції про укладення основного договору сторонами не направлялись, що свідчить про припинення зобов`язань, встановленого попереднім договором. Відповідач діяв як директор ТОВ «Авто-Віні», якого не існує та ним грошові кошти були отримані від позивача без достатніх правових підстав.

Посилаючись на наведене, позивач кінцево просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 114 975 гривень.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2020 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений аванс в сумі 114 975 гривень та 1149 гривень 75 копійок витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивовано тим, що судом не з`ясований той факт, що відповідач не підписував договір та не отримував ні яких коштів від позивача.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи даний позов, суд 1 інстанції виходив з того, що судом встановлено, що відповідач не виконав умови договору та користування останнім, коштами позивача, є безпідставними, а тому підлягають поверненню.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду 1 інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Рішення суду відповідає таким вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2018 року між позивачем, як покупцем, та продавцем - ФОП ОСОБА_2 ТОВ «АВТО-ВІННІ», код ЄДРПОУ , укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0210, за умовами якого, сторони зобов`язались укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу Volkswagen, модель Caddy, 2015 року випуску, за умови повного виконання п.2.1. Попереднього договору (п. 1.1., 1.2., 1.5). Якщо на зазначену дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на 5 день після придбання продавцем майна, про що останній зобов`язався повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року (т.1 а.с.12-14, 137-139).

Відповідно до п.2.1. Основного договору на підтвердження дійних намірів Сторін на укладання основного договору в момент укладення цього Попереднього договору Покупець перераховує на поточних рахунок Продавця грошові кошти в сумі 114975 гривень. Зазначена сума розцінюється Сторонами як аванс за основним договором, а при оформлення Основного договору вартість майна, що підлягає сплаті Покупцем, буде зменшена на суму, сплачену ним за цим Попереднім договором (п.1.5).

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

За приписами ст.ст. 570-571 ЦК України у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Згідно квитанції від 15 листопада 2018 року, ОСОБА_4 на рахунок ФОП ОСОБА_2 сплачені 114 975 гривень 32 копійки (т.1 а.с.15). Зазначена сума була зарахована на рахунок ОСОБА_2 , про що свідчить меморіальний ордер №ПН15863, наданий ПАТ «Полтава-банк».

До теперішнього часу основний договір купівлі-продажу не укладений.

З огляду на встановлені обставини та наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що укладання основного договору між сторонами в майбутньому неможливо, оскільки позивач втратив довіру до відповідача, наполягає на поверненні сплачених ним коштів. За таких обставин сплачені позивачем кошти в сумі 114 975 гривень підлягають поверненню, з огляду на те, що користування відповідачем коштами, які сплатив позивач як аванс, є безпідставним.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги, як безпідставні.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 був відсутній під час укладення Попереднього договору та не знав про його укладення, спростовується матеріалами справи, а саме під час надання пояснень в суді першої інстанції, зазначав, що він добровільно надав третій особі довіреність на розпорядження своїм рахунком, який був відкритий з метою підприємницької діяльності.

Крім того, доводи відповідача про зняття грошових коштів з його рахунку третьою особою не свідчить про неотримання саме відповідачем грошових коштів, сплачених позивачем.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 вересня 2020 року .