Провадження № 22-ц/812/1478/20 Доповідач апеляційної інстанції -Тищук Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Миколаїв

справа № 487/2176/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 15 липня 2020 року суддею Сухаревич З.М. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 15 липня 2020 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

Територіального управління Державного бюро розслідувань

в м. Миколаєві

про відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТУ ДБР в м. Миколаєві про відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що у квітні 2019 року звернувся до ТУ ДБР в м. Миколаєві з заявою про вчинення слідчим Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Комар А.А. та прокурором Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 2 Тарнавською Н.М. кримінального правопорушення. Проте начальником Другого слідчого відділу ТУ ДБР в м. Миколаєві Власюком О. прийнято рішення про відмову у внесенні його заяви до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 року задоволено його скаргу на бездіяльність посадових осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві та зобов`язано відповідача внести до ЄРДР відомості за вказаною заявою.

Посилаючись на те, що він має захворювання хребта, є інвалідом, йому важко пересуватись, а бездіяльність посадових осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві спричинила йому моральні страждання, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідач позов не визнав, посилаючись у поданому відзиві на недоведеність спричинення моральної шкоди позивачу невнесенням даних про заяву в ЄРДР.

У запереченні на відзив ОСОБА_1 зазначав, що є інвалідом, пересувається за допомогою милиці, почуває певний фізичний і моральний дискомфорт у зв`язку з цим, крім цього був змушений відпрошуватись з роботи, ходити до адвоката та до ДБР, тому просив задовольнити його позов.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, пославшись на обставини, викладені у позові та в запереченні на відзив.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, пославшись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позов, посилаючись на помилковість висновків суду про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, її розміру, причинного зв`язку між бездіяльністю ТУ ДБР та настанням шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТУ ДБР просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 9 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Миколаєві з заявою про вчинення слідчим Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Комар А.А. та прокурором Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 2 Тарнавською Н.М. кримінального правопорушення.

Листом від 10 квітня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про прийняття рішення про відмову у внесенні заяви до ЄРДР у зв`язку з відсутністю об`єктивних обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб ТУ ДБР у м. Миколаєві та зобов`язано відповідача внести до ЄРДР відомості за вказаною заявою.

23 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінального провадження внесено до ЄРДР.

Згідно з частинами першою та шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Статті 15,16 ЦК України передбачають право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Однак, стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 - це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Права ОСОБА_1 , на порушення яких останній посилався з підстав невнесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, були відновлені шляхом задоволення його скарги на бездіяльність слідчого в порядку, визначеному КПК України та виконання ухвали слідчого судді.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОСОБА_1 не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між бездіяльністю ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР та настанням шкоди.

З огляду на зазначене та оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 29 вересня 2020 року