Справа № 643/5467/20
Провадження № 2-з/643/151/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Задорожної А. М. за участю секретаря судових засідань Тугайбей В. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні зали суду у м. Харкові клопотання ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення заборони виїзду за межі України в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Московський районний у м. Харкові відділ держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про встановлення батьківства,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова Задорожної А. М. від 10.04.2020 відкрито провадження у зазначеній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги звернулась до суду з клопотанням про забезпечення позову шляхом накладення заборони виїзду за межі України відповідача разом з малолітньою ОСОБА_4 . В обґрунтування свого клопотання заявник посилається на те, що за останній період часу відповідач неодноразово виїжджала за кордон, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач може вивезти їхню спільну дитину за кордон, що позбавить його як батька права бачитись з дитиною і приймати участь у її вихованні, оскільки позивачу стало відомо, що відповідач має намір виїхати жити за кордон разом з дитиною. На підставі викладеного заявник просить суд задовольнити клопотання.

Суд, розглянувши заяву заявника, дослідивши додані до неї документи установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно з частинами першою-третьою статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон).

Положеннями статті 6 Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції до припинення нагляду.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає декілька підстав та умов, за яких можливе обмеження права громадянина України на виїзд за кордон, серед яких відсутня така підстава як забезпечення позову у цивільній справі. Оскільки Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та законодавством України, що регулює вказані правовідносини гарантоване право громадянина України на виїзд за кордон, а його обмеження допускається лише у вичерпних випадках, серед яких відсутнє забезпечення позову, суд вважає за необхідне в задоволенні клопотання заявника відмовити.

Така позиція узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках розгляду справи № 368/519/18, провадження № 61-48036св18 у постанові від 27 грудня 2019 року, під час якого досліджувалося питання щодо правової можливість забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за межі України.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-150, 152, 258-261, 263, 353-354 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Панової О. М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення заборони виїзду за межі України, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя А. М. Задорожна