ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2110/20 Справа № 405/500/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М, Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до правління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 24 липня 2015 року Ленінським ВДВС ГТУЮ у Кіровоградській області були відкриті виконавчі провадження з виконання рішення Кіровоградського апеляційного суду щодо зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди позивачу, ОСОБА_4 в користуванні східцями до кв. АДРЕСА_1 ; зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відновити східці до квартири АДРЕСА_1 та привести у первинний, придатний до використання стан; зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 демонтувати східці до квартири та двері з квартири та вставити вікно, які в подальшому були направлені на виконання до ВПВР УДВС ГТУ юстиції у Дніпропетровській області. Однак, на переконання позивача, жодної предметної дії з виконання вимог ст. 124, 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК, профільних законів з примусового виконання, прямих норм Конституції і Конвенції ОПСЛ не відбулось, майно з незаконною добудовою було перепродано, через що, як зазначає позивач, йому довелось неодноразово звертатись до органів ДВС, суду, у зв`язку з чим позивач зазнав стійкого психічного напруження, хронічного перенавантаження та втрат життєвих сил, пригніченості, недомагання, втомленості, фізичного болю, глибокого відчуття несправедливості, хвилювання, розладу душевного здоров`я, стосунків з сином та оточуючими. В результаті, у зв`язку із перекриттям позивачу входу до його офісу, який працює з 2003 року, незаконною поведінкою держвиконавця, котра привела до уникнення примусового виконання, перепродажу боржниками майна, що створило умови неможливості відновлення становища, втрати робочого приміщення, його знецінення, на думку позивача, йому було завдано матеріальної шкоди, яку позивач оцінив в 2 250 000 грн., що розраховується як різниця між вартістю придатного до використання офісного приміщення на центральній частині міста та вартістю звичайної 3 кімнатної квартири. Окрім того, на думку позивача, через неправомірну поведінку виконавця, яка привела до витрат під час комунікації з органом ДВС, позивачу було завдано матеріальну шкоду, яку позивач оцінив в 47,10 грн. Також, позивач зауважив, що у зв`язку із численністю і виснажливістю завантажених процедур захисту, які обумовлені неправомірною поведінкою службовців ВДВС, втратою майнових активів, триваючим втручанням в психологічний стан, на думку позивача, йому було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінив у 3 000 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути за рахунок держави через Державну казначейську службу України шкоду у розмірі 2 250 000 грн., 47,10 грн., моральну шкоду у розмірі 3 000 000 грн. та постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби та направити її органам до повноважень яких належить притягнення таких осіб до відповідальності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту його порушених прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про обрання позивачем невірного способу захисту. Апелянт зазначає, що внаслідок повної бездіяльності державного виконавця, нежитлове приміщення боржників, яке є об`єктом невиконаного судового зобов`язання і примусового виконання, 31 серпня 2017 року відчужено ОСОБА_5 в звзязку із чим він позбавлений можливості виконати рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту його порушених прав.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції.

Задовольняючи часткового позовні вимоги ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебували два виконавчих провадження ВП № 48198821 та ВП № 48198757 з виконання виконавчих листів, виданих Ленінським районним судом м. Кіровограда у справі від 20 липня 2015 року про зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в користуванні східцями до квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відновити східці до квартири АДРЕСА_1 та привести у первинний, придатний до використання стан; зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 демонтувати східці до квартири АДРЕСА_2 ; зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 демонтувати двері з квартири АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2 та вставити вікно.

Зазначені виконавчі провадження були відкриті 24 липня 2015 року Ленінським ВДВС Кіровоградського МУЮ та передані до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відповідно до постанови про передачу матеріалів виконавчого провадження від 19 лютого 2016 року, винесеної директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Терлецькою О.О..

01 березня 2016 року виконавчі провадження ВП № 48198821, ВП № 48198757 були прийняті до виконання державним виконавцем, про що винесені відповідні постанови.

В ході здійснення вищевказаних виконавчих проваджень на адресу боржників була направлена вимога від 01 березня 2016 року за вих. № 02.1-14/3104 в порядку ст.ст. 5, 11 ЗУ "Про виконавче провадження", відповідно до якої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язано виконати вимоги виконавчих листів Ленінського районного суду м. Кіровограда по справі № 405/11641/13-ц від 20 липня 2015 року та надати докази виконання рішення суду.

На вимогу державного виконавця боржниками було надано листа, відповідно до якого рішення суду в частині зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в користуванні східцями до квартири АДРЕСА_1 виконано.

У вищевказаному листі боржників також було зазначено, що в частині зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 демонтувати східці до квартири АДРЕСА_2 та в частині зобов`язання демонтувати двері з квартири АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2 та вставити вікно, основним предметом являється квартира як житлове приміщення.

Однак, відповідно до свідоцтва про право власності і.н. НОМЕР_1 , і.н. НОМЕР_2 від 06 серпня 2014 року, витягу з ДРРПнНМ про реєстрацію права власності і.н. 25259033, і.н. 252660320, а також постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року, у спільній власності у боржників перебуває нежитлове приміщення з гаком та сходами площею 41,8 кв.м., а не квартира АДРЕСА_2 , до якої зобов`язані демонтувати східці, двері та встановити вікно. Таким чином, відсутній предмет відповідно до якого необхідно здійснити певні дії.

Що стосується виконання рішення в частині зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відновити східці до квартири АДРЕСА_1 та привести у первинний, придатний до використання стан, боржниками було повідомлено, що дана квартира до якої відносяться східці, які необхідно відновити, в цілому не існує так як відповідно до ДРРПнНМ про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 по вказаній адресі зареєстровано нежитлове приміщення площею 11,8 кв.м..

У зв`язку із зазначеним вище, державним виконавцем до Ленінського районного суду м. Кіровограда було направлено заяву про роз`яснення рішення суду по справі № 405/11641/13-ц на підставі якого було видано відповідні виконавчі листи.

30 березня 2016 року, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем були винесені постанови про зупинення виконавчих проваджень ВП № 48198821 та ВП № 48198757.

05 серпня 2016 року виконавчі провадження були поновлені.

На адресу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 була направлена вимога № 02.1-14/12660 від 05 вересня 2016 року відповідно до якої боржників було зобов`язано виконати вимоги виконавчих листів № 405/11641/13-ц від 20 липня 2015, виданих Ленінським районним судом м. Кіровограда та надати докази виконання рішення суду в строк до 13 вересня 2016 року.

14 вересня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу, яку було направлено боржнику до виконання.

21 вересня 2016 року державним виконавцем направлено вимогу боржнику з попередженням щодо повторного накладення штрафу у випадку невиконання вимог виконавчого документа в строк до 28 вересня 2016 року.

29 вересня 2016 року державним виконавцем повторно винесено постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі, яку направлено боржнику 29 вересня 2016 року до виконання, а також направлено вимогу з попередженням про те, що у разі невиконання вимог державного виконавця та постанови про накладення штрафу, державним виконавцем буде розглядатись питання щодо звернення до правоохоронних органів з поданням про притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

У зв`язку з тим, що жодних дій з боку боржника вчинено не було, державним виконавцем було складено подання в порядку ст. 89ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 214 КПК України, ст. 382 КК України, від 04 жовтня 2016 року та направлено на адресу Кіровоградського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області для внесення відомостей за даним поданням до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом умисного невиконання та перешкоджання виконанню рішення суду.

04 жовтня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, яка разом із оригіналом виконавчого документа була направлена до Ленінського районного суду м. Кіровограда.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2017 року по справі № 405/11641/13-ц, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 червня 2018 року було визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб (державного виконавця Ріга М.М.) Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо порушення встановлених строків здійснення виконавчого провадження (ВП № 48198821, ВП № 48198757), не виконання заявлених стягувачем за виконавчими провадженнями вимог в заявах від 22 березня 2016 року, 29 березня 2016 року, 14 вересня 2016 року; визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року ВП № 48198821; визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року ВП № 48198757; зобов`язано Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вжити передбачених Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII заходів щодо примусового виконання судового рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 червня 2015 року у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом виконавчими листами № 405/11641/13-ц, забезпечити участь стягувача за виконавчим провадженням у вчиненні виконавчих дій, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії щодо виконання виконавчих листів №405/11641/13-ц; в іншій частині скаргу заявника було залишено без задоволення.

16 січня 2019 року вищевказані виконавчі провадження, на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2017 року по справі № 405/11641/13-ц, були відновлені, про що було винесено відповідні постанови.

10 квітня 2019 року відповідними постановами виконавчі провадження ВП № 48198821 та ВП № 48198757 були передані до Подільського відділу державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Так, Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі ЗУ «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку із перекриттям входу до його офісу, який працює з 2003 року, незаконною поведінкою держвиконавця, котра привела до уникнення примусового виконання, перепродажу боржниками майна, що створило умови неможливості відновлення становища, втрати робочого приміщення, його знецінення, на думку позивача, йому було завдано матеріальної шкоди, яку він оцінив в 2 250 000 грн., що розраховується як різниця між вартістю придатного до використання офісного приміщення на центральній частині міста та вартістю звичайної 3 кімнатної квартири.

Окрім того, на думку позивача, через неправомірну поведінку виконавця, яка привела до витрат під час комунікації з органом ДВС, позивачу було завдано матеріальну шкоду, яку позивач оцінив в 47,10 грн..

Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про невірно обраний спосіб захисту позивача в частині відшкодування майнової шкоди.

Що ж стосується стягнення моральної шкоди, - колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2017 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 червня 2018 року було визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб (державного виконавця Ріга М.М.) Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо порушення встановлених строків здійснення виконавчого провадження (ВП № 48198821, ВП № 48198757), не виконання заявлених стягувачем за виконавчими провадженнями вимог в заявах від 22 березня 2016 року, 29 березня 2016 року, 14 вересня 2016 року; визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року ВП № 48198821; визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року ВП № 48198757; зобов`язано Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вжити передбачених Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII заходів щодо примусового виконання судового рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 червня 2015 року у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом виконавчими листами № 405/11641/13-ц, забезпечити участь стягувача за виконавчим провадженням у вчиненні виконавчих дій, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії щодо виконання виконавчих листів №405/11641/13-ц.

Зазначеним судовим рішенням встановлено бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби щодо належного та ефективного виконання судового рішення.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача.

Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про зобов`язання вчинити дії , - колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи тривалість неналежного примусового виконання судового рішення та з урахуванням вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000 грн.

Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди.

Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди.

Рішення в частині відмови у стягненні моральної шкоди як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення цих вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко