Номер провадження: 22-ц/813/4967/20
Номер справи місцевого суду: 504/4433/15-ц
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 та права власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Позов було обґрунтовано тим, що 08 жовтня 2011 року між ним та Відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис за №870 та видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Дітей у шлюбі між Позивачем та Відповідачем немає.

Під час шлюбу між Позивачем та Відповідачем було набуте спільне майно, яке складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . По домовленості між сторонами право власності на квартиру оформлено на ОСОБА_1 на підставі Рішення виконавчого комітету Крижанівської сільської Ради Комінтернівського району Одеської області №92 від 17.05.2012 та витягу про державну реєстрацію прав №34770920 від 10.07.2012, виданого Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації. Правовою підставою набуття квартири у власність є угода про заміну сторони за договором №465/04-06ПП про інвестування будівництва між ТОВ «РЕАЛ-ІНВЕСТ» та гр. ОСОБА_4 від 30.12.2009, за якою права та обов`язки інвестора щодо об`єкта будівництва набула ОСОБА_1 . Враховуючи те, що відповідач змінила прізвище на ОСОБА_5 після реєстрації шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 , Позивач вважає, що в угоді міститься помилка в даті складання та угода була укладена під час шлюбу між Позивачем та Відповідачем.

Представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечував з підстав, що квартира АДРЕСА_1 не є спільним майном та не була набута у шлюбі, що підтверджується доданими самим позивачем до матеріалів справи документами. Жодної домовленості між Позивачем та Відповідачем стосовно того, що право власності на зазначену квартиру буде оформлено на ОСОБА_1 , не було. Угоду про заміну сторони за договором №465/04-06 ПП про інвестування будівництва між ТОВ «РЕАЛ-ІНВЕСТ» та гр. ОСОБА_4 укладено 31.12.2009, до реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка відбулася 08.10.2011 року. Те, що угода про інвестування будівництва була укладена під час шлюбу є припущенням Позивача, на якому не може ґрунтуватися його позов.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано квартиру, придбану у шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в сумі 944,23 грн (дев`ятьсот сорок чотири гривні 23 коп).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 оспорює факт придбання спірного нерухомого майна за спільні кошти подружжя, зазначаючи, що квартира придбана за її особисті кошти задовго до укладення шлюбу між сторонами.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове. У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовлено у повному обсязі. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1038,66 грн.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В постанові суду касаційної інстанції вказано, що в апеляційній скарзі та запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 оспорює факт придбання спірного нерухомого майна за спільні кошти подружжя, зазначаючи, що квартира придбана за її особисті кошти задовго до укладення шлюбу між сторонами. Судові рішення не містять інформації про встановлення таких обставин чи їх спростування.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 08.10.2011р. Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (актовий запис №870), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .

У відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.05.2012 серії НОМЕР_2 , виданого на підставі рішення виконавчого комітету Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області №92 від 17.05.2012 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав Комінтернівського РБТІ №34770920 від 10.07.2012 р., право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 27.06.2012, про що зроблений запис №377 в книзі 297.

Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) згідно ст.181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, у відповідності до ст.ст.182, 331 ЦК України, ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру з моменту її державної реєстрації, тобто з 27.06.2012р., що відбулося після реєстрації шлюбу між Позивачем та Відповідачем 08.10.2011р.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Отже, встановивши факт набуття спірного майна за час шлюбу, суд першої інстанції вірно вважав, що позов підлягає задоволенню, оскільки спірне майно у відповідності до ст. 60 СК України, 368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя та відповідачем не доведено інше.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 58, 59 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) встановлені вимоги щодо належності та допустимості доказів.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 58 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

На підставі ч. 1 ст. 59, ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до уваги як неналежні та недопустимі докази інвестування спірного об`єкту Відповідачем ОСОБА_1 , а саме Договір №465/04-06ПП про відступлення права вимоги Інвестора від 30.12.2009 та Угоду про заміну за Договором №465/04-06 про інвестування будівництва від 30.12.2009, оскільки обидва документа не містять будь-яких даних щодо спірного об`єкту, а дата їх складання суперечить даті видачі сторонам (Інвестору і Правонаступник) паспортів.

У відповідності до ч. 3 ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності можуть бути визначені та вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Дружина та чоловік згідно ст. 63 СК України мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визнав за позивачем ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Як передбачено ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до шлюбу мала прізвище « ОСОБА_6 », тобто у разі оформлення 30.12.2009р. договору про відступлення прав вимоги №465/04-06ПП та Угоди про заміну за Договором №465/04-06 про інвестування будівництва вказані документи повинні були бути оформлені з ОСОБА_7 .

В той же час всі зазначені документи оформлені на ОСОБА_1 . Прізвище « ОСОБА_5 » було змінено лише після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 08 жовтня 2011 року, що спростовує її доводи.

Жодного пояснення яким чином на договорах від 30.12.2009р. зазначені анкетні дані ОСОБА_7 змінила лише після шлюбу 08.10.2011р., скаржник не надала.

Крім того, на виконання вимог постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року ОСОБА_2 надав відомості про наявність та рух коштів, за які було придбане спірне майно.

ОСОБА_1 жодного належного та допустимого доказу щодо наявності особистих коштів, за які вона нібито придбала спірне майно в 2009 році не надала. Також не було надано жодного доказу того, де і ким вона працювала в цей період, як могла заощадити такі кошти.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовлення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк