ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7720/20 Провадження № 22-ц/803/8485/20 Справа № 182/1444/20 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 182/1444/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал Сервіс»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року та апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал Сервіс» на додаткове рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2020 року, які ухваленні суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О., відомості щодо дати складання повних судових рішеннь в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал Сервіс» (далі - ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс») про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року він працював начальником служби безпеки та охорони ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс». Керівництво даного підприємства в особі генерального директора Кривченка В.П. та директора Чабаненка Д.Ю. використовувало його працю без укладеного трудового договору та не виплатило за вказаний період заробітну плату, відповідно до складеного особисто позивачем розрахунку в сумі 64 580 грн. 61 коп. у зв`язку з чим відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства, гарантовані ст.ст.43, 45, 46 Конституції України.

Позивач вказував, що робота без належного оформлення трудових відносин підтверджується трудовою книжкою, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб ДФС України № 16909/11-02-029 від 06 вересня 2016 року. Він покладені на нього обов`язки виконував в повному обсязі, про що свідчать долучені до позовної заяви докази.

Розміри нарахованої заробітної плати підтверджуються наступними документами: службовою запискою від 25 червня 2014 року та довідкою від 05 квітня 2015 року. При цьому позивач зазначає, що відповідачем частина заробітної плати була виплачена, однак, не в повному обсязі, про що свідчать відомості з державної фіскальної служби України та довідка з АТ КБ «Приватбанк».

Позивач вказує, що відповідачем в період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року, у відповідності до ст.95 КЗпП України, ст.33 Закону України «Про оплату праці» та ст.2 Закону України «Про індексація грошових доходів населення», не сплачено індексацію в сумі 225 грн. 87 коп. Також позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середня заробітна плата в розмірі 54 298 грн. та 4 851 грн. 21 коп. компенсації за всі невикористані відпустки.

На підставі наведеного вище, керуючись на ст.ст.47, 83, ч.6 ст.235, ст.116 КЗпП України, позивач просив суд стягнути з відповідача заробітну плату в сумі 64 580 грн. 61 коп., індексацію заробітної плати в сумі 225 грн. 87 коп., середню заробітну плату в розмірі 54 298 грн., грошову компенсацію за дні щорічної відпустки в розмірі 4 851 грн. 21 коп., середній заробіток, з остаточним визначенням цієї суми на день фактичного розрахунку або винесення рішення судом, індексацію середнього заробітку із визначенням її розміру на час остаточного розрахунку чи прийняття судового рішення та компенсацію втрати частини заробітної плати та індексації середнього заробітку скорегувати ці суми на день фактичного розрахунку або винесення рішення.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2020 року представнику відповідача Носовій Вікторії Іванівни відмовлено в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал-Сервіс» про стягнення грошових коштів.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом не враховано, що позивачем заявлені позовні вимоги за період з 01.04.2015 року по 29.01.2016 року, в який між позивачем та відповідачем існували трудові відносини без належного оформлення, що підтверджується Наказом № 18 від 18.04.2915 року, в якому позивач вказаний Начальником СБ, Листом № 319 від 06.08.2015 року , в якому позивач вказаний начальником СБ і охорони ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», Листом № 650 від 04.12.2015 року, в якому позивач вказаний начальником ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс» та накладною № 4 від 15.01.2016 року, підписаною позивачем в якості начальника СБ і охорони ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», відомостями ДФС № 16909/11-02-029 від 06.09.2016 року, в яких містяться дані про сплату позивачу коштів відповідачем у другому та третьому кварталах 2015 року та довідкою АТ КБ «ПриватБанк», яка має інформацію про виплату ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс» позивачу заробітної плати за період 01.04.2015 року по 29.01.2016 року в розмірі 5419,39 грн., а не за період 01.01.2013 року по 31 грудня 2015 року.

Зауважує на тому, що йому не було надано копію відзиву відповідача на позовну заяву, чим було порушено його право учасника справи, яке гарантоване ч.1 ст. 43 ЦПК України, та у вказаному відзиві відповідачем по справі приведені неправдиві факти обставин справи.

Крім того, позивач посилається на те, що ним не пропущений строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заяви Носової В.І. про стягнення витрат на правничу допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал-Сервіс» про стягнення грошових коштів посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вказаної заяви, оскільки представником відповідача були надані належні та допустимі докази підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, при цьому судом першої інстанції належним чином не обґрунтовано відмову у задоволенні стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції від 18.06.2020 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. При цьому представником відповідача заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити без змін додаткове рішення суду першої інстанції від 21.07.2020 року, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що він в період з 01.04.2015 року по 29.01.2016 року працював на підприємстві відповідача без укладення трудового договору, та відповідачем не оплачена його праця за вказаний період.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, оскільки позивачем не доведений факт трудових відносин з відповідачем в період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року а позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та всіх інших виплат, у відповідності до КЗпП України, є передчасними, недоведеними та безпідставними.

Відмовляючи представнику відповідача Носовій В.І. в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача не надано належного обґрунтування щодо неминучості цих витрат з урахуванням того факту, що справа є незначної складності, також стороною відповідача не надано акт виконаних робіт, з якого можливо було б встановити фактично виконані роботи та документ, який підтверджує оплату гонорару.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, однак не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи,наказом № 14-кН від 22 квітня 2013 року, з метою контролю за збереженням майна підприємства, порядку та безпеки працівників та відвідувачів, до штатного розкладу ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» було введено посаду начальника служби безпеки з посадовим окладом 3 000 грн.

Згідно наказу № 15-кН від 26 квітня 2013 року, на посаду начальника служби безпеки ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» було призначено ОСОБА_1 на підставі його заяви про прийом на роботу від 26 квітня 2013 року (92-94), про що було внесено запис № 10 до трудової книжки позивача (5-6).

26 квітня 2013 року між ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» та ОСОБА_1 було укладено безстроковий трудовий договір, яким встановлені обов`язки сторін, режим праці та порядок її оплати, зміни істотних умов праці, відсторонення від роботи, дисциплінарні стягнення, відповідальність сторін та порядок припинення трудового договору (а.с.96-97). Згідно п.8 трудового договору, за виконання обов`язків, передбачених договором, працівнику встановлюється посадовий оклад, згідно штатного розкладу.

Оскільки ОСОБА_1 було подано заяву про прийняття на роботу та підписано трудовий договір 26 квітня 2013 року, а також 26 квітня 2013 року ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» видано наказ з призначення ОСОБА_1 на посаду начальника служби безпеки, саме з цієї дати його було прийнято на роботу у ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» на посаду начальника служби безпеки.

Згідно наказу № 30-кН від 31 березня 2015 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника служби безпеки, згідно ст.38 Кодексу законів про працю України, з ініціативи працівника на підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення від 17 березня 2015 року (а.с.95-96).

Вищевказане підтверджується також записами у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 11, відповідно до яких позивач на підставі наказу № 30-кН від 31 березня 2015 року звільнений з займаної посади за власним бажанням, згідно ст.38 КзпП України (а.с.5).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущенний до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 у якості доказів на підтвердження обставин заявленого позову надав суду копію Наказу № 18 від 18.04.2915 року, в якому позивач вказаний Начальником СБ, копію листа № 319 від 06.08.2015 року, в якому позивач вказаний начальником СБ і охорони ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», копію листа № 650 від 04.12.2015 року, в якому позивач вказаний начальником ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс» та копію накладної № 4 від 15.01.2016 року, яка підписана позивачем в якості начальника СБ і охорони ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», відомостями ДФС № 16909/11-02-029 від 06.09.2016 року в яких містяться дані про сплату позивачу коштів відповідачем у другому та третьому кварталах 2015 року та довідку АТ КБ «ПриватБанк», яка має інформацію про виплату ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс» позивачу заробітної плати за період 01.04.2015 року по 29.01.2016 року в розмірі 5419,39 грн. (а.с.5-18).

У Постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц, провадження № 61-13454св18, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Натомість, як вбачається із уточненої 02 квітня 2020 року позовної заяви позивача ОСОБА_1 , яка була подана останнім на виконання ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.03.2020 року, останній не ставить питання про визнання трудового договору укладеним за відсутності наказу чи розпорядження або ж встановлення факту перебування у трудових відносинах з відповідачем у період з 01.04.2015 року по 29.01.2016 року, тому, за таких обставин, в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки на час спірних правовідносин, відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ОСОБА_1 не міг бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. позову з інших підстав позивачем не заявлено.

У зв`язку з наведеними обставинами та враховуючи вище наведені норми Закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в сумі 64 580 грн. 61 коп., індексації заробітної плати в сумі 225 грн. 87 коп., середньої заробітної плати в розмірі 54 298 грн., грошової компенсації за дні щорічної відпустки в розмірі 4 851 грн. 21 коп., середнього заробітку, з остаточним визначенням цієї суми на день фактичного розрахунку або винесення рішення судом, індексацію середнього заробітку із визначенням її розміру на час остаточного розрахунку чи прийняття судового рішення та компенсацію втрати частини заробітної плати та індексації середнього заробітку скорегувати ці суми на день фактичного розрахунку або винесення рішення.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що оскільки судом не враховано, що позивачем заявлені позовні вимоги за період з 01.04.2015 року по 29.01.2016 року, в який між позивачем та відповідачем існували трудові відносини без належного оформлення, що підтверджується Наказом № 18 від 18.04.2915 року, в якому позивач вказаний Начальником СБ, Листом № 319 від 06.08.2015 року, в якому позивач вказаний начальником СБ і охорони ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», Листом № 650 від 04.12.2015 року, в якому позивач вказаний начальником ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс» та накладною № 4 від 15.01.2016 року, підписаною позивачем в якості начальника СБ і охорони ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», відомостями ДФС № 16909/11-02-029 від 06.09.2016 року в яких містяться дані про сплату позивачу коштів відповідачем у другому та третьому кварталах 2015 року та довідкою АТ КБ «ПриватБанк», яка має інформацію про виплату ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс» позивачу заробітної плати за період 01.04.2015 року по 29.01.2016 року в розмірі 5419,39 грн., а не за період 01.01.2013 року по 31 грудня 2015 року, оскільки в даному випадку позивачем не заявлено позовних вимог про встановлення факту праці позивача в період з 01.04.2015 року по 29.01.2016 року на підприємстві ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс».

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що ним не пропущений строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки пропуск строку позовної давності, в даному випадку, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що йому не було надано копію відзиву відповідача на позовну заяву, чим було порушено його право учасника справи, яке гарантоване ч.1 ст. 43 ЦПК України, та у вказаному відзиві відповідачем по справі приведені неправдиві факти обставин справи, оскільки матеріали справи містять докази направлення 04.05.2020 року відповідачем на адресу позивача копії відзиву на позовну заяву (а.с.143).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції, про відшкодування яких стороною відповідача заявлено відповідне клопотання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1-4 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними документами, а саме належним чином завіреними копіями договору про надання правової (правничої) допомоги від 02 січня 2020 року, укладеного між Носовою В.І. та ТОВ ВО «Індустріал- Сервіс», додатковою угодою № 2 від 27 квітня 2020 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 02 січня 2020 року (а.с.88-89), актом № 1/02-20 про надання правничої допомоги від 04 травня 2020 року з переліком виконаних адвокатом Носовою В.І. робіт (а.с.90) та видатковим касовим ордером від 04 травня 2020 року, відповідно до яких ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», у зв`язку з розглядом справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Індустріал-Сервіс" про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, який був залишений без задоволення, поніс судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7500 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача , у разі відмови в позові - на позивача.

При цьому, враховуючи характер спірних правовідносин, незначний ступінь складності справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що у зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні його позовних вимог з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн., що буде відповідати засадам справедливості та виваженості.

При цьому, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними документами, а саме належним чином завіреними копіями додаткової угоди № 2 від 02 січня 2020 року про надання правової (правничої) допомоги (а.с.223), акту № 3/02-20 про надання правничої допомоги від 04 вересня 2020 року та видаткового касового ордеру від 04 вересня 2020 року, відповідно до яких ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», у зв`язку з розглядом справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою позивача, яка підлягає залишенню без задоволення, поніс судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними документами, а саме належним чином завіреними копіями додаткової угоди № 2 від 02 січня 2020 року про надання правової (правничої) допомоги (а.с.223), акту № 2/02-20 про надання правничої допомоги від 18 српня 2020 року та видаткового касового ордеру від 18 снрпня 2020 року, відповідно до яких ТОВ «ВО «Індустріал Сервіс», у зв`язку з розглядом справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції, яка підлягає задоволенню, поніс судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, врахуючи залишення без задоволення вимог апеляційної скарги позивача, задоволення апеляційної скарги відповідача, враховуючи характер спірних правовідносин, незначний ступінь складності справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути 1000 грн. понесених ним витрат у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал Сервіс» задовольнити.

Додаткове рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2020 року скасувати.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року змінити, доповнити резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал-Сервіс» судові витрати на правничу допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал-Сервіс» про стягнення грошових коштів в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал Сервіс» судові витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 1 000 (одна тисяча) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: