Справа № 161/7322/19 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/900/20 Категорія: 31 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю представника позивача Змієвського О.А.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою від їх імені представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

25 квітня 2019 року Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» засобами поштового зв`язку звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 21.01.2008 між Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (попередня назва АТ «Індустріально-експортний банк», ПАТ «Індустріально-експортний банк», ПАТ «Креді Агріколь Банк») та підприємцем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №004/21/07, відповідно до умов якого позивач відкрив цьому відповідачу кредитну лінію у розмірі 1250000 грн. строком користування з 21.01.2008 по 20.01.2009 і ці кредитні кошти були надані ОСОБА_1 ..

Рішенням Господарського суду Волинської області від 22.04.2013 у справі №5004/1853/11 задоволено позов банку про стягнення з ОСОБА_1 1934443,62 грн. боргу.

30.05.2013 Другим відділом державної виконавчої служби м.Луцьк було відкрито виконавче провадження №38181694 по примусовому виконанню наказу Господарського суду Волинської області від 07.05.2013 №5004/1853/11-1.

У ході виконавчого провадження з`ясувалося, що між відповідачами 23.05.2013 укладено нотаріально посвідчений договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат загальною площею 37,7 кв.м, житловою площею 22 кв.м.

Таким чином, ОСОБА_1 здійснив безоплатне відчуження належного йому майна, будучи обізнаним про наявність судового провадження про стягнення з нього заборгованості, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне йому рухоме та нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом продажу його майна на торгах, передбачав негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення, а тому оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед банком шляхом його реалізації.

Спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; сторони не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; дії сторін договору дарування направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, дарувальник продовжував фактично володіти та користуватися цим майном.

Позивач вважає, що він є заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину, у зв`язку з чим має право заявляти вимоги про визнання вказаного правочину недійсним.

Ураховуючи наведене, банк просив визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з 2 кімнат, загальною площею 37,7 кв.м, житловою площею 22 кв.м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневич O.A. 23.05.2013 за реєстровим №1251, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з двох кімнат, загальною площею 37,7 кв.м, житловою 22 кв.м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневич О.А. 23.05.2013 р. за реєстровим №1251.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» по 960,50 грн. з кожного витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 від імені обох відповідачів, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ «Креді Агріколь Банк», посилаючись на її безпідставність та законність і обґрунтованість судового рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У судовому засіданні відповідачі та їх представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомленою про день та годину розгляду справи, третя особа свого представника у судове засідання не направила і його неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір дарування є фіктивним, оскільки був укладений без наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цим договором, а з метою приховати це майно від можливого примусового звернення стягнення на нього.

Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, без належного з`ясування обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Волинської області від 22 квітня 2013 року з підприємця ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 1934443,62 грн. заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.13-18).

30.05.2013 Другим відділом державної виконавчої служби м.Луцьк було відкрито виконавче провадження №38181694 по примусовому виконанню наказу Господарського суду Волинської області від 07.05.2013 №5004/1853/11-1 (т.1 а.с.19, 20).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції ураховував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Разом із тим, апеляційний суд доходить висновку про необхідність з`ясування дійсних обставин справи у кожному конкретному випадку.

Так, у суді апеляційної інстанції представник позивача ствердив, що відповідач ОСОБА_1 не ухиляється від виконання судового рішення і воно фактично виконується, гроші з відповідача стягуються.

Спір у позивача і відповідача ОСОБА_1 щодо укладення кредитного договору існує не з 2013 року, а ще з 2010-2011 років.

Представник позивача ствердив, що при укладенні кредитного договору із ОСОБА_1 було із іншими юридичними особами укладено договори забезпечення, де в заставу передано майно, вартість якого значно перевищувала розмір кредиту.

У судовому засіданні, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді відповідачі категорично ствердили, що договір дарування квартири був зумовлений тим, що ОСОБА_2 , яка являється дочкою ОСОБА_1 мала одружуватися і це був подарунок батька до весілля.

У судовому засіданні оглянуто паспорт відповідача ОСОБА_2 , у якому наявна відмітка про укладення шлюбу 08.11.2013.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч. 1, 2, 3 ст.319 ЦК України).

Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору та й у подальшому на належну ОСОБА_1 з 1998 року спірну квартиру не було накладено будь-якого обтяження.

Зазначене не перешкоджало відповідачу, починаючи з 2010-2011 років позбавитися свого майна при наявності умислу не сплачувати кошти.

З урахуванням наведених обставин, а саме відсутності обтяжень на спірну квартиру; забезпечення кредитного договору договорами забезпечення, де в заставу передано майно, вартість якого значно перевищувала розмір кредиту, відповідач мав передбачене законом право подарувати до одруження своїй дочці належну йому квартиру.

Фіктивним договір має бути таким у момент його вчинення.

Сама лише наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, забезпеченої іншими договорами, не може бути безумовною підставою для визнання договору дарування фіктивним і визнання його недійсним.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану від їх імені представником ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді