Справа №461/8131/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 вересня 2020 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря

судового засідання Івасюти Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення порядку користування приміщенням квартириня,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначає, що є власником 3/9 частин квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками є відповідачі по справі. Протягом тривалого часу між нею та відповідачам існує конфлікт щодо користування вищезгаданою квартирою та не визначено конкретних місць проживання у квартирі. Внаслідок невизначених питань щодо місця її проживання у квартирі та порядку користування квартирою вказує, що змушена звернутись до суду та просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 наступним чином: у її користування виділити житлову кімнату 18-3/8,3 кв.м; у користування ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виділити житлові кімнати 18,5/18,4 кв.м, 18-6/17,3 кв.м; залишити у спільному користуванні усіх мешканців квартири приміщення коридору 18-1/1,7 кв.м, кухні 18-2/4,9 кв.м, ванної 18-4/6,2 кв.м, балкону 8-7/1,4 кв.м та приміщення загального користування ІІІ/24,2 кв.м, ІV/1,4 кв.м, V/11,3 кв.м

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з мотивів, наведених у позові.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошеннями в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подали до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Позивач є співвласником 3/9 частин квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №183731106 від 06.10.2019 року, іншими співвласниками даної квартири є ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яким належить по 1/9 ідеальних часток квартири, на підставі договору про визначення ідеальних часток від 16.04.2004 року. ОСОБА_10 належала 1/9 ідеальна частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25.03.2004 року. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо певного порядку користування квартирою. Неврегульованим залишається питання оплати комунальних послуг.

Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереженні спільного майна, у сплаті податків, зборів, обов`язкових платежів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідачі відмовляються добровільно брати участь у розподілі витрат на оплату комунальних послуг, на пропозиції позивача врегулювати дане питання мирним шляхом не реагують.

Встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідне позивачу для можливості розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру.

Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно п.14 постанови № 20 від 22.12.1995 року Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Поділ квартири в натурі, в даному випадку, є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири.

Згідно технічного паспорту виготовленого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», квартира АДРЕСА_3 є трьохкімнатною, житлова площа 44,0 кв.м, у тому числі: 1-а кімната площею 8,3 кв.м, 2-а кімната площею 18,4 кв.м, 3-тя кімната площею 17,3 кв.м, кухня площею 4,9 кв.м, ванна кімната площею 6,2 кв.м, вбиральня площею 1, 4 кв.м.. коридор 1,7 кв.м.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ч. 1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову ґрунтуються на законі та матеріалах справи, тому позов слід задовольнити в межах заявлених вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265,280-284 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101) наступним чином:

- у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату 18-3/8,3 кв.м.;

- у користування ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виділити житлові кімнати 18-5/18,4 кв.м., 18-6/17,3 кв.м.;

- залишити у спільному користуванні усіх співвласників квартири приміщення коридору 18-1/1,7 кв.м., кухні 18-2/4,9 кв.м., ванної 18-4/6,2 кв.м., балкону 18-7/1,4 кв.м. та приміщення загального користування ІІІ/24,2 кв.м., ІV/1,4 кв.м., V/11,3 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору 768,40 гривень, з кожного в рівних частках (по 192,10 гривень з кожного).

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 вересня 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.