ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1148/20 Номер провадження 22-ц/814/1614/20Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Пікуль В.П., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року (ухвалене суддею Самсоновою О.А., повний текст рішення складено 30 квітня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України про усунення перешкод у приватизації житла шляхом зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України про усунення перешкод у приватизації житла шляхом зобов`язання вчинити дії.
В позовній заяві посилався на те, що з 31 липня 1990 року по 06 лютого 2019 року він перебував на військовій службі. Разом із членами своєї сім`ї (дружина ОСОБА_3 , 1972 р.н., дочка ОСОБА_4 , 1994 р.н., син ОСОБА_5 , 2010 р.н.) був вселений кв. АДРЕСА_1 на підставі рішення командира військової частини НОМЕР_1 від 12 жовтня 2007 року, проживає там на даний час і зареєстрований на підставі спеціального ордеру № 27 від 14 грудня 2013 року. Спеціальний ордер виписаний на ОСОБА_2 на право реєстрації з сім`єю з 4 осіб жилої площі в житловому будинку по АДРЕСА_2 розміром 28,00 кв.м. у зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України та згідно з Декларацією «Про готовність об`єкта до експлуатації» № ПТ 6 від 27 червня 2012 року. На підставі ордеру та заяви про реєстрацію місця проживання позивач разом зі своєю сім`єю зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .
14 січня 2020 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до КЕВ м.Полтава з проханням оформити передачу в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , яку він займає разом із членами сім`ї на умовах найму.
Відповідно до змісту відповіді, яка оформлена листом від 03 лютого 2020 року, вих. №330 за підписом начальника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Полтави В. Камзиста, з огляду на те, що ОСОБА_2 та члени його сім`ї законних підстав проживати в квартирі АДРЕСА_1 не мають, розгляд питання передачі ОСОБА_2 зазначеної квартири у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність не має законних підстав та не може бути розглянуто.
Посилаючись на те, що такими діями відповідача порушено його право на приватизацію житла, позивач просив суд зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України виконати передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380, дії спрямовані на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року в задоволенні ОСОБА_6 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України про усунення перешкод у приватизації житла шляхом зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконне, необгрунтоване та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Зокрема вказує, що на час вселення позивачів у будівлю на підставі рішення командира військової частини, будинок не мав статусу гуртожитку, він використовувався як готель для військовослужбовців. Вказані доводи узгоджуються з висновком Верховного Суду України у постанові від 24.06.2015 року №6-191цс15. Тому, висновки суду щодо неправомірності вселення та проживання позивача та членів його сім`ї до квартири АДРЕСА_1 , є хибними. Вказує, що відповідно до Декларації від 27 березня 2012 року №ПТ6 вищезазначену будівлю по АДРЕСА_3 введено в експлуатацію як житловий будинок. Посилається на те, що згідно листа т.в.о. начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 06.01.2015 року вих. №303/4/16/28, затверджених Міністром оборони, у житловому будинку по АДРЕСА_3 під службові житлові жилі приміщення квартиру АДРЕСА_4 не виділено, тобто решту 38 квартир (№№ 1,4, 6, 11, 12, 13, 15, 18, 19, 20, 21, 24, 25, 26, 27, 31, 32, 33, 34, 35, 37, 38, 40, 42, 44, 45, 48, 49, 51, 52, 54, 55, 58, 59, 60, 63, 64, 65) розподілено для постійного проживання (в тому числі і квартиру АДРЕСА_4 ). Апелянт вважає, що даний лист є належним та допустимим доказом того, що квартира, яку займає позивач виділена для постійного проживання. Також, вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідачем у своїй відмові зазначено що в порушення законодавчих актів, черговості надання житлового приміщення Ви та Ваша родина за рішенням командира військової частини НОМЕР_1 з 12 жовтня 2007 року вселені, зареєстровані та проживаєте в даній квартирі без перевірки та погодження Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщенням, тому законних підстав проживати в квартирі АДРЕСА_1 не маєте. Однак, Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, якою передбачено комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщеннями затверджено наказом Міністра оборони України 31.07.2018 року. В свою чергу, позивач вселений в приміщення в 2007 році. Вказує, що п.9 Інструкції передбачено, що підготовку матеріалів на розгляд комісії з контролю здійснює ГКЕУ.
Проте, позивач як особа, яка бажає приватизувати житло не має обовязку здійснити організацію перевірки та погодження Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями законності його проживання в квартирі АДРЕСА_1 .
Від відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Від позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якому останній спростовуючи доводи квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава Міністерства оборони України, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, та прохав їх відхилити, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні апелянт та представники сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 31 липня 1990 року по 06 лютого 2019 року ОСОБА_2 перебував на військовій службі.
На підставі рішення командира військової частини НОМЕР_1 від 12 жовтня 2007 року ОСОБА_2 разом з сім`єю 12 жовтня 2007 року вселився та зареєструвався у гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . В подальшому на підстав спеціального ордеру №27 від 14.12.2013 року та заяви про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 оримав право реєстрації з сім`єю з 4 осіб жилої площі в житловому будинку по АДРЕСА_2 розміром 28,00 кв.м. у зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України та згідно з Декларацією «Про готовність об`єкта до експлуатації» № ПТ 6 від 27 червня 2012 року.
14 січня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до начальника КЕВ м.Полтава з заявою, у якій просив оформити в приватну спільну сумісну власність квартиру, що він займає разом з членами сім`ї на умовах найму (а.с.9).
Листом від 03 лютого 2020 року за вих.№330 відповідач повідомив позивачу, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить до житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Полтава. Власник даної квартири є Міністерство оборони України.
З огляду на те, що в порушення законодавчих актів, черговості надання житлового приміщення позивач та його родина, за рішенням командира військової частини НОМЕР_1 з 12 жовтня 2007 року вселені, зареєстровані та проживають в даній квартирі без перевірки та погодження Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, законних підстав проживати в квартирі АДРЕСА_1 вони не мають. Тому розгляд питання передачі позивачу зазначеної квартири у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність не має законних підстав та не може бути розглянуто (а.с. 10).
Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання та користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 на умовах найму, що обумовлює виникнення права на приватизацію цього житлового приміщення, тому суд прийшов до висновку про відсутність доказів порушення права позивача на приватизацію житлового приміщення. Крім того, позивачем не надано доказів, які б вказували на статус жилого приміщення, яке він займає, що також не дає можливості встановити належність його до об`єктів приватизації.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Статтею 31 ЖК України передбачено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Згідно зі статтею 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.
Так, згідно довідки від 26.03.2020 року №900, вбачається що позивач перебуває у загальній черзі для поліпшення житлових умов під №94, в першочерговій черзі під №242, тому у громадянина ОСОБА_2 , ще не виникло право на передачу житлового приміщення як у постійне користування так і для передачі у власність.
Крім того, з наданих матеріалів справи вбачається, що будинок розташований за адресою: АДРЕСА_3 , належить до житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі КЕВ м. Полтава, а від так власником квартири є Міністерство оборони України.
Матеріали справи не містять доказів, якіб вказували на статус квартири, яку займає позивач, а лист на якій він посилається не може бути належним доказом, оскільки він має розпорядницький характер та спрямований на встановлення вказівки на виконання певних дій, а не на встановлення статусу жилих приміщень у будинку де проживає позивач.
Статтею 118 ЖК УРСР встановлено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до статті 122 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.
Порядок забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, на момент вселення позивача до займаємого ним жилого приміщення, регулювався Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою Наказом Міністра оборони України 06.10.2006 N 577. Положення даної інструкції, також передбачали необхідність видачі ордеру на вселення.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
У статті 129 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Зважаючи на те, що відповідно до матеріалів справи будинок в якому знаходься квартира, яку займає позивач, на момент його вселення мав статус гуртожитку готельного типу, останній міг отримати вказану квартиру, в тому чсилі, і як службову. Проте, у всіх випадках останньому повинен був виданий спеціальний ордер на вселення.
Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що правомірність його вселення у квартиру АДРЕСА_1 підтверджується спеціальним ордером №27, виданим 14 грудня 2013 року КЕВ м.Полтава.
Однак, з вказаного ордеру вбачається, що він виданий згідно з Декларацією «Про готовність об`єкта до експлуатації» № ПТ 6 від 27 червня 2012 року.
Тобто, з викладеного вбачається, що вказаний ордер не надавав права на вселення у приміщення (або користування приміщенням), оскільки не містив відповідного дозволу, а надавав лише право на реєстрацію позивача з сім`єю в житловому будинку по АДРЕСА_2 у зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) гуртожитку в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України.
Інших доказів правомірності вселення позивачем не надано.
Таким чином, позивачем не надано доказів вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на умовах у в порядку передбаченому чинним на той час законодавством.
Посилання позивача на договір про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги, як доказ підтвердження користування ним жилим приміщенням на умовах найму, також не заслуговують на увагу.
Матеріалами справи встановлено, що 01 березня 2011 року КЕВ м.Полтава та ОСОБА_2 укладено договір №19 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги, відповідно до якого КЕВ м.Полтава (балансоутримувач) надає в тимчасове користування житлове приміщення на умовах, визначених даним договором, наймачу житлового приміщення ОСОБА_2 (квартиронаймач) (а.с.22).
Згідно п.1.1. вказаного договору предметом договору є забезпечення балансоутримувачем надання послуг з утримання гуртожитку, санітарно-технічного обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточного ремонту, вивезення побутових відходів у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , а квартиронаймач оплачує балансоутримувачу кошти за експлуатаційні витрати по утриманню гуртожитку та надані комунальні послуги згідно з установленими тарифами. Квартиронаймач користується житловим приміщенням (кімнатою у гуртожитку) загальною площею 46,3, в якій проживає 4 особи.
Відповідно до п.6.1. та 6.2. цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.
Судом встановлено, що вказаний вище договір №19 від 01 березня 2011 року на даний час діє. Відповідачем вказана обставина не спростована.
Після укладення даного договору будь-які інші договори щодо надання житлового приміщення позивачу на правах найму сторонами не укладалися.
Отже з викладеного слідує, що доводи позивача, що вказаний договір підтверджує факт користування ним квартирою АДРЕСА_1 на умовах житлового найму, є необгрунтованими.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Але, зважаючи на відсутність доказів, які б вказували на статус отриманого позивачем жилого приміщення та доказів того, що: позивач з сім`єю правомірно вселився до житлового приміщення гуртожитку по АДРЕСА_3 , який згодом було переобладнано в житловий будинок; позивач користується квартирою АДРЕСА_1 на умовах найму, а не тимчасового користування, як це передбачено договором №19 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги від 01 березня 2011 року, судом першої інстанції обгрунтовано зазначено, що вказана квартира не належить до об`єктів приватизації згідно ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
У осіб, які користуються житловим приміщенням не на умовах його найму право на приватизацію з огляду на приписи ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Щодо вмотивованості судового рішення апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіхапроти Іспанії» (Torijav.Spain) від 09 грудня 1994).
Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 22 вересня 2020 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ В.П. Пікуль _______________ О.О. Панченко