ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 632/1543/19-ц

провадження № 22ц/818/3914/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представниця відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в частині оскарження заочного рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 16 березня 2020 року в складі судді Библіва С.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що у 2000 році у неї з ОСОБА_3 були близькі стосунки, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 .

Зазначила, що батьком дитини є ОСОБА_3 . Однак у зв`язку з тим, що вони не перебували у зареєстрованому шлюбі, відомості про батька були записані за вказівкою матері на підставі частини 2 статті 55 КпШС України.

Вказала, що відповідач бажав народження дитини. Він та його родина забирали її разом з дитиною з полового будинку. Також, відповідач та його рідні були присутні на хрестинах дитини, що свідчить про визнання ним батьківства.

Посилалася на те, що надалі стосунки між ними погіршились і відповідач перестав піклуватися про неї та дитину. Добровільно визнати себе батьком дитини та сплачувати аліменти відповідач не бажає.

Просила встановити батьківство ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Берека Первомайського району Харківської області, громадянина України, відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в записі акта про народження вказаної дитини № 2, складеному 28 лютого 2002 року Виконавчим комітетом Берекської сільської ради Первомайського району Харківської області внести зміни: записати батьком названої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Берека Первомайського району Харківської області, громадянина України; стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Берека Первомайського району Харківської області на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частини усіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з часу подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Берека Первомайського району Харківської області на її користь понесені нею витрати по оплаті судового збору в сумі 768,40 грн; стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати понесені нею на проведення молекулярно-генетичної експертизи в сумі 7614,00 грн.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 16 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; внесено зміни до актового запису № 2 від 28 лютого 2002 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився у селищі Комсомольський Первомайського району Харківської області; в графі «батько» вказати « ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 »; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частки його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 % від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку при щомісячному нарахуванні, починаючи стягнення з дня подання позову до суду 11 вересня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судової молекулярної генетичної експертизи у розмірі 7614,00 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь Держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 11 червня 2020 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що суд повинен був керуватися нормами КпШС України та ЦК України в редакції від 18 липня 1963 року, якими не передбачено такої підстави для встановлення батьківства, як висновок експерта; що при стягненні аліментів, суд не прийняв до уваги те, що у нього на утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей; що про день та час судового засідання його не було повідомлено.

20 липня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала заочне рішення законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначила, що суд першої інстанції детально ознайомився та оцінив всі надані докази, надав їм належну правову оцінку, враховуючи наявність відносин між сторонами в період зачаття дитини, а також висновок експерта, який з незаперечною вірогідністю вказує на батьківство саме відповідача.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно - залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачка довела, що ОСОБА_3 є батьком дитини, тому він зобов`язаний приймати участь у вихованні та утриманні дитини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в період з 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у близьких відносинах, від яких народився ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України № 9 від 06 вересня 2019 року вбачається, що відомості про батька записані відповідно до частини1 статті 135 СК України (а. с.13).

Матеріали справи містять фотокартки, на яких зображені сторони під час виписки з полового будинку позивачки та домашні фото.

Відповідно до висновку експерта № 9/1283СЕ-19 від 19 лютого 2020 року, складеного Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Ймовірність даної події складає 99,99999998% (а. с.67-70).

За проведення вказаної експертизи ОСОБА_1 сплатила 7614,00 грн (а. с.88).

05 листопада 2005 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з іншою жінкою, ОСОБА_7 , від якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с.101а, 121, 142, 143).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема, і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Верховний Суд зазначає, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Таким чином, спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України, що був чинний на час народження дитини - ОСОБА_5 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2018 року у справі № 757/36468/16-ц (провадження № 61-33593св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 336/2362/16-ц (провадження № 61-19794св18), від 09 червня 2020 року у справі № 310/8206/17-ц (провадження № 61-43941св18).

Частиною другої статті 53 КпШС України передбачено, що у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Отже, визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання відповідачем батьківства.

Верховний Суд зазначає, що підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Матеріали справи свідчать про те, що в графі «батько» актового запису від 28 лютого 2002 року № 2 про народження, складеного Виконкомом Берецької сльської ради Первомайського району Харківської області під час державної реєстрації народження, батьком дитини записаний: « ОСОБА_10 », громадянин України. Відомості про батька були внесені за заявою матері відповідно до статті 55 КпШС України (частина 1 статті 135 СК України). Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України № 9 від 06 вересня 2019 року.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі, судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Відповідно до статей 2, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, установивши, що відповідно до висновку експерта № 9/1283СЕ-19 від 19 лютого 2020 року, складеного Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ймовірність даної події складає 99,99999998%, суд першої інстанції вірно вказав, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо встановлення батьківства.

При цьому, колегією суддів враховано, що Європейський суд з прав людини зауважував, що якщо в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство, і тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків, то суд правильно враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Сумнівів у правильності висновку № 9/1283СЕ-19 від 19 лютого 2020 року, складеного Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України не встановлено, ОСОБА_3 не довів, що висновок є недостатньо обґрунтованим чи суперечить іншим матеріалам справи, чи істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представниця не спростували цього висновку.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою надані переконливі докази, які засвідчують походження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від ОСОБА_3 , які відповідачем не спростовані.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача та з його розміром, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання сина в розмірі ј частини усіх його доходів, який з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу, зважаючи на наявність у нього двох дітей від ОСОБА_11 , з якою він перебуває у шлюбі.

При цьому, суд виходить з необхідності забезпечення права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представниця пояснили, що ОСОБА_3 на сьогодні має дохід, який не перевищує розмір мінімальної заробітної плати. Проте, доказів щодо цього не надав. Не містяться такі докази і в матеріалах справи. Однак, він не позбавлений можливості за наявності відповідних доказів звернутися до суду з позовом щодо зменшення суми аліментів.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, та, виходячи з доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Помилкове зазначення суду першої інстанції в резолютивній частині судового рішення на обмеження стягнення в розмірі не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку при щомісячному нарахуванні, яке застосовується під час звернення того з батьків або інших законних представників дитини до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, яке підлягає виключенню, на суть спору не вплинуло.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу по суті вимог залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 16 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.