Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2168/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 3 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 295/2168/19 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, в обгрунтування вимог якого зазначила, що вона з квітня 1958 року безперервно проживає по АДРЕСА_1 , де зареєстрована з 31 грудня 1966 року. Зазначала, що до 1976 року у цій квартирі проживала разом зі своїми батьками, які в подальшому виїхали, а вона залишилися проживати у житлі зі своєю донькою ОСОБА_2 . Вона постійно користується зазначеною квартирою, зареєстрована у ній, сплачує за надані комунальні послуги.

Вказала, що згідно інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно співвласниками 27/100 частин будинку, в якому вона фактично проживає, зазначено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , проте вказані вище особи ніколи не проживали у даному помешканні та не претендують на нього.

Виходячи із наведеного, посилаючись на те, що вона до теперішнього часу проживає у вказаній квартирі, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, тому на підставі положень ст. 344 ЦК України, просила визнати за нею право власності на 27/100 ід. частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги в сукупності аналогічні мотивам, викладеним у позовній заяві. Окремо наголошено на тому, що у спірному будинку позивачка відкрито мешкає з 1958 року, а також вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки вона є добросовісним користувачем цього будинку і відкрито, безперервно в ньому проживає.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Янчук М.О. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Відповідач Житомирська міська рада направила до апеляційного суду клопотання в якому просила розглянути справу у відсутності відповідача, рішення суду першої інстанції вважає законним, обгрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно співвласниками будинку АДРЕСА_2 є: ОСОБА_3 27/200 частин у праві власності на будинок, ОСОБА_4 27/200 частин, ОСОБА_5 30/100 частин, ОСОБА_6 43/100 частин (а.с. 6-7 том 1).

Позивач ОСОБА_1 проживає в цьому будинку та з 31.12.1966 зареєстрована за вказаною адресою (а.с. 15 зворот том 1).

Зазначений житловий будинок підключений до теплопостачання та енергопостачання, особовий рахунок відкритий на ім`я позивача, надаються послуги з користування електричною енергією та теплом (а.с. 8-14 том 1).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що із 1958 року проживає у спірній частині будинку, а тому просила визнати за нею право власності на цю частину квартири в порядку ст. 344 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обставини заселення позивача в приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , пов`язувались з реалізацією одним зі співвласників будинку права на використання та розпорядження майна в обсязі належної йому частки у праві власності, яке полягало у наданні дозволу на проживання родини позивачів. Будь-які умови для виникнення суб`єктивного сприйняття позивачем майна своїм відсутні.

Твердження позивача з приводу того, що зайнята нею площа фактично є належною ОСОБА_3 , ОСОБА_4 часткою, а вказані особи ніколи не проживали та не цікавились будинком спростовується дослідженими доказами. Суд зауважив, що відсутність відомостей про вказаних осіб протягом тривалого часу не може бути підставою набуття права власності за набувальною давністю на належну їм частку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що добросовісність володіння, яка вказує на те, що позивач при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, як одна з необхідних складових за конструкцією ст. 344 ЦК України, не є встановленою.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона постійно проживала у спірному житлі, відкрито і безперервно користувалася ним з 1958 року, вживала заходи щодо збереження та ремонту спірного будинку, при цьому зазначила, що їй було відомо про власників спірного житла, які постійно змінювалися, про що свідчать матеріали справи, а саме: із копії інвентарної справи на будинок АДРЕСА_2 вбачається, що ОСОБА_7 на час заселення родини позивача була власником частини будинку (а.с. 60, 100 том 1); із договору дарування 25.04.1962 вбачається, що власником 17/100 ід.ч. спірного будинку стала ОСОБА_8 (а.с. 100-101 том 1); відповідно до свідоцтв про право особистої власності на будинковолодіння від 16.06.1964 співвласниками будинку є ОСОБА_8 73/100 ід. частин будинку, ОСОБА_4 27/100 ід. частин, ОСОБА_3 27/100 ід. частин. (а.с. 94-99 том 1); Також дані про співвласників містять свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 174 том 1); інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно співвласників будинку свідчить про те, що співвласниками спірного майна є ОСОБА_3 27/200 частин у праві власності на будинок, ОСОБА_4 27/200 частин, ОСОБА_5 30/100 частин, ОСОБА_6 43/100 частин (а.с. 6-7 том 1) та інші наявні у справі докази.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Так, позивач вселилась до спірного житла з дозволу родини (тітки сестри батька ОСОБА_9 ).

Власниками 27/100 частин будинку АДРЕСА_2 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відсутність відомостей про вказаних осіб протягом тривалого часу, на що посилається позивач, не може бути підставою набуття права власності за набувальною давністю на належну їм частку.

Позивач повинна була бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи. Проте, заявою від 19.05.1964 співвласники ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили вирішити питання про поділ будинку в натурі, а в подальшому останні отримали свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 16.06.1964.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що родина позивача розуміла та усвідомлювала режим правового статусу використовуваного ним житла як на час заселення так і в подальшому.

З огляду на наведене є правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем того, що при заволодінні чужим майном вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності як однієї з необхідних складових, передбачених ст. 344 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору виконав вимоги ст. 89, ст. 264 ЦПК України та у відповідності до зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.09.2020.

Головуючий Судді