Номер провадження: 22-ц/813/4844/20
Номер справи місцевого суду: 496/2547/19
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Драгомерецький М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Вороновій Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про встановлення факту родинних відносин, -

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин.

В обґрунтування заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 - її батько. До дня своєї смерті він мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . На момент її народження батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі і в свідоцтві про народження в графі «батько» відсутні відомості, а в графі «мати» записана ОСОБА_3 .. Згодом батьки зареєстрували шлюб, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_2 . Мати заявника - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . До теперішнього часу відомості в актовому записі про її народження не створювали незручності у повсякденному житті, але при зверненні до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті батька державним нотаріусом їй було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду, оскільки при огляді документів було виявлено, що у неї відсутні документи, підтверджуючі родинні відносини між нею та її батьком - ОСОБА_2 ..

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин та просила суд встановити факт того, що ОСОБА_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її батьком.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в які просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року та ухвалити нове, яким її заяву задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явилась, однак про розгляд справи вона сповіщалась належним чином та завчасно про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, причини неявки до суду не повідомила.

Від Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі їх представника.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщеної особи.

З метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч. 1 ст. 371 ЦПК України та відповідно до правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції учасники судового процесу не з`явились, однак про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 17 вересня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заяви та доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Крім того, у статті 129 КУ закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до положень ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Частиною першою, другою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Відповідно роз`яснень, викладених у пунктах 1, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану.

При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Апеляційним судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_1 , в графі «мати» вказана ОСОБА_3 , в графі «батько» поставлений прочерк, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24 лютого 1966 року.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 23 листопада 1985 року, виданого Біляївським РАЦСом Одеської області, ОСОБА_1 23 листопада 1985 року уклала шлюб з ОСОБА_5 , про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 138, та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище « ОСОБА_1 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 09 січня 2019 року.

Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 04 квітня 1983 року.

ОСОБА_1 звернулася до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області для оформлення права на спадщину, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину і рекомендовано звернутися до суду, оскільки відсутні документи, які є доказом родинних відносин з батьком - ОСОБА_2 ..

Встановлення факту родинних відносин між заявником та її покійним батьком необхідне для оформлення права на спадщину після смерті ОСОБА_2 ..

Згідно ст. ст. 1216, 1217, 1223, 1258 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України, «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 Цивільного процесуального кодексу України залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Частинами третьою, четвертою, шостої статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Апеляційний суд також звертає увагу, що в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі №6-20цс15 наведений такий правовий висновок. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше ІНФОРМАЦІЯ_6 , суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства.

Згідно зі статтею 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Рішення щодо визнання/встановлення батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Тобто при вирішені спору про встановлення батьківства мають враховуватись усі докази в сукупності.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про залишення без задоволення заяву ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, а саме про встановлення факту, що ОСОБА_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її батьком, оскільки ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту своїх інтересів.

Оскільки, встановлення факту, про який просить заявник, пов`язано з наступним вирішенням спору про право, а на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця ОСОБА_2 можуть претендувати інші спадкоємці, та встановлення вищезазначеного факту, що має юридичне значення, може вплинути на їх спадкові права й обов`язки, а тому вищенаведені обставини підлягають доказуванню саме під час розгляду справи в порядку позовного провадження та можуть бути встановлені на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням принципу змагальності, із залученням до участі в справі всіх спадкоємців та заінтересованих осіб.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що він має право звернутися до суду з позовом в загальному порядку, оскільки вказана заява подана для подальшого юридичного оформлення спадщини, тобто існує спір про право, який не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2006 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 17 вересня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дрішлюк