Справа № 462/3476/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2020 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення із ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договорами позики: від 13.04.2017 року - у розмірі 52270,87 грн., з яких 36411,20 грн. - сума позики (еквівалент 1400 дол. США за курсом НБУ станом на 22.05.2019 року), 3 % річних від суми боргу - 2214,60 грн. та 15645,07 грн. - інфляційні нарахування за період з 13.05.2017 року по 22.05.2019 року; від 14.04.2017 року - у розмірі 23248,60 грн., з яких 15604,80 грн. - сума позики (еквівалент 600 дол. США за курсом НБУ станом на 22.05.2019 року), 3 % річних від суми боргу - 947,83 грн. та 6695,97 грн. - інфляційні нарахування за період з 13.05.2017 року по 22.05.2019 року; від 12.05.2017 року - у розмірі 96308,90 грн., з яких 65020 грн. - сума позики (еквівалент 2500 дол. США за курсом НБУ станом на 22.05.2019 року), 3 % річних від суми боргу - 3879,82 грн. та 27409,08 грн. - інфляційні нарахування за період з 13.05.2017 року по 22.05.2019 року, а всього 173828,35 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він уклав із ОСОБА_2 вказані договори позики у вигляді розписок, згідно яких позичив відповідачу гроші відповідно в сумі 1400 дол. США, 600 дол. США та 2500 дол. США, які останній зобов`язувався повернути за двома першими позиками через тридцять днів з дня отримання, а за третьою - через п`ятнадцять днів. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих від нього коштів за договорами позики не виконав - кошти в передбачені у розписках строки не повернув. Вважає, що із ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню сума боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27.09.2019 року позов задоволено частково. З відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 124078,25 грн. боргу за договорами позики від 13.04.2017 року, 14.04.2017 року, 12.05.2017 року, та 1240,79 грн. судового збору. В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовлено (а.с.45-47).

В подальшому ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 28.07.2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Левицького Д.Р. про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду від 27.09.2019 року задоволено, вказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 111).

У судове засідання 05 жовтня 2020 року позивач не з`явився, хоча про дату, час і місце проведення такого було повідомлено належним чином. При цьому, представник позивача ОСОБА_3 подала клопотання, в якому просила проводити розгляд справи за її відсутності, що суд вважає за можливе, оскільки, згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив.

За таких обставин, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 13.04.2017 року, 14.04.2017 року та 12.05.2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено три договори позики, за умовами яких позичальник отримав від ОСОБА_1 кошти відповідно в розмірі 1400 дол. США, 600 дол. США і 2500 дол. США. Відповідач у власноручно написаних розписках (а.с. 9, 10, 11) підтвердив факти отримання вказаних коштів від позивача та зобов`язувався повернути ОСОБА_1 суми позики за двома першими договорами через тридцять днів з дня отримання, тобто відповідно до 13.05.2017 року і 14.05.2017 року, а за третім - через п`ятнадцять днів, тобто 27.05.2017 року.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України, а ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведене їх правове регулювання, вимоги позову про стягнення з відповідача отриманих ним сум коштів за договорами позики є підставними.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних: від простроченої суми 36411,20 грн. за період з 13.05.2017 року по 22.05.2019 року, що складає 2214,60 грн.; від простроченої суми 15604,80 грн. за період з 14.05.2017 року по 22.05.2019 року, що складає 6695,97 грн.; від простроченої суми 65020 грн. за період з 27.05.2017 року по 22.05.2019 року, що складає 27409,08 грн., представивши відповідні розрахунки (а.с. 6-8).

З огляду на наведені положення ч.2 ст.625 ЦК України, суд погоджується з такими розрахунками, оскільки вони є коректним, і вважає, що вимоги позивача в частині стягнення трьох відсотків річних від прострочених сум є підставними і підлягають задоволенню.

Крім цього, ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення із відповідача інфляційних втрат.

За змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні.

Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, валютою грошового зобов`язання є долар США, тому до цих правовідносин не може застосовуватись положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а вимоги позивача про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання не можна визнати законними й обґрунтованими.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що оригінали розписок знаходяться у позивача, докази повернення позивачу грошей відповідачем за договорами позики відсутні, як і відсутні докази неодержання відповідачем вказанх сум позик, тому суд вважає, що із ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 38625,80 грн. заборгованості за договором позики від 13.04.2017 року, з яких 36411,20 грн. - сума позики і 2214,60 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості; 16552,63 грн. заборгованості за договором позики від 14.04.2017 року, з яких 15604,80 грн. - сума позики і 947,83 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості; 68899,82 грн. заборгованості за договором позики від 12.05.2017 року, з яких 65020 грн. - сума позики і 3879,82 - 3% річних від простроченої заборгованості, а всього 124078,25 грн., в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат - відмовити за безпідставністю цієї вимоги.

За такого рішення, з огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1240,79 грн. судового збору, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 3, 10, 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 280-282 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 124078,25 грн. боргу за договорами позики від 13.04.2017 року, 14.04.2017 року та 12.05.2017 року.

В решті позову - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1240,79 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду, відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - через Залізничний районний суд м. Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Суддя /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний