Справа № 463/6249/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/957/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: прокурора Герасимчука А.В., представника

Управління комунальної власності ДЕП ЛМР - Чижович І.З.,

представника Львівської міської ради - Кулика А.Я.,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради та Прокуратури Львівської області на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

Львівська місцева прокуратура №1, в інтересах держави в особі Львівської міської ради, звернулася з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної Уляни Вікторівни, третя особа ОСОБА_4 , Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, просила судвитребувати у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною Уляною Вікторівною (індексний номер: 29812005 від 30.05.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки Ѕ, та індексний номер: 29811667 від 30.05.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки Ѕ , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31).

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що Львівською місцевою прокуратурою №1 з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради (на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м. Львова №176 від 10.03.1987 року), зареєстровано в рівних частках (по 1/2) за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення №1818 від 26.05.2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною Уляною Вікторівною. Право власності на нерухоме майно ОСОБА_4 набуто на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення №433 від 17.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. та укладеного з ОСОБА_5 , який набув право власності на спірне майно 18.03.2016 року на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР від 20.08.2002 року №346 та реєстраційного посвідчення б/н від 08.08.2012 року, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Оскільки згідно відповіді Галицької районної адміністрації від 16.08.2016 року та долучених до неї додатків розпорядження №346 Галицька адміністрація не видавала, так як в архівних матеріалах адміністрації таке відсутнє, то позивач вважає, що майно вибуло незаконно з володіння власника Львівської міської ради поза її волею, а тому наявні підстави для його витребування у відповідачів в порядку ст. 388 ЦК України. Про незаконність заволодіння вказаним майном свідчить і розпочате по даному факту кримінальне провадження №0000088 від 25.08.2016 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2019 року в позові Львівська місцева прокуратура №1 в інтересах держави в особі Львівської міської ради - відмовлено.

Рішення суду оскаржили Львівська міська рада та Прокуратура Львівської області, вважають рішення суду незаконним та необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи.

Львівська міська рада в апеляційній скарзі посилається на неправильність висновку суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено відсутності розпорядження №346 від 04.04.2002 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, таке розпорядження відсутнє в матеріалах справи, оригінал такого не було надано для огляду судом та учасниками справи, а відтак суд, в порушення вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України, встановив наявність документу, якого не існує. Всупереч нормам цивільного процесуального законодавства, суд не вчинив жодних дій для отримання матеріалів реєстраційних справ щодо приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , не заявлялись такі клопотання й відповідачами по справі. Вважає необгрунтованими висновки суду про те, що лист від 16.08.2016 року №3101-15, виданий самим позивачем чи прокурором в підтвердження своїх позовних вимог, оскільки такий виданий Галицькою районною адміністрацією, яка є окремою юридичною особою. Також апелянт покликається на те, що прокурором було надано офіційний лист, на підставі рішення якого було проведено первинну реєстрацію права власності на спірні приміщення, а відтак станом на 18.03.2016 року розпорядження від 16.08.2016 року №3101-159 не могло бути підставою для набуття права власності на спірне приміщення, оскільки не є рішенням органу місцевого самоврядування в розумінні п.30 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування». Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (Постанова ВСУ від 17.12.2014 року), що спростовує висновок суду щодо недоведення позивачем факту незаконного внесення відомостей про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 , оскільки встановлення правомірності вибуття права власності спірних приміщень є предметом доказування саме в даній справі. Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що згідно з інформацією Галицької районної адміністрації від 11.05.2016 року №31-1649 наданою на виконання листа керівника Львівської місцевої прокуратури №2 від 04.05.2017 року №1.9-15225-31, розпорядження адміністрації від 12.03.2001 року №201 не приймалось, згідно інформації ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» реєстраційне посвідчення від 14.05.2001 року №148 на підставі вищевказаного розпорядження не видавалось, а отже майно, яке належало територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності з 1987 року вибуло поза волею власника та в подальшому ним не схвалено. Відтак, апелянт вважає, що на підставі ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Прокуратура Львівської області зазначає, що підставою для внесення приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Щуром О.І. запису про право власності ОСОБА_5 на нерухоме, що знаходиться по АДРЕСА_1 (38,9 кв.м.) у м. Львові , стало розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР №346 від 20.08.2002 року, однак згідно з інформацією Галицької районної адміністрації від 16.08.2016 року №3101-150 розпорядження №346 від 20.08.2002 року в архівних матеріалах адміністрації відсутнє. Водночас, в районній адміністрації за вказаним номером зареєстроване зовсім інше розпорядження голови районної адміністрації №346 від 10.04.2002 року «Про затвердження акту технічної комісії Галицького району про готовність до експлуатації квартири АДРЕСА_3 після об`єднання і перепланування», що відрізняється за своєю природою. Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що згідно з інформацією ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на будинок по АДРЕСА_4 зареєстровано в цілому за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Личаківського (Червоноармійського) райвиконкому м.Львова від 176 від 10.03.1987 року. Суд безпідставно не взяв до уваги те, що приватним нотаріусом при реєстрації не враховано, що відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяження», ст.ст.26,26,41 Закону України «Про місцеве самоврядування», розпорядження районної адміністрації не є документом, на підставі якого проводиться державна реєстрації права власності. Вказує, що судом залишено поза увагою й той факт, що СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000088 від 25.08.2016 року за фактом незаконного заволодіння невідомими особами нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_1 . З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Герасимчука А.В., представника Львівської міської ради Кулика А.Я., представника Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради Чижович І.З. на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт вибуття спірного приміщення поза волею його власника, судом не встановлено правових підстав для висновків про незаконність заволодіння відповідачами без відповідної на це правової підстави спірним нежитловим приміщенням, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б спростовували презумпцію правомірності набуття відповідачами права на спірне приміщення, як і не спростовано правомірність набуття ОСОБА_5 права власності на спірне приміщення, а твердження позивача про набуття ним права власності на підставі неіснуючого розпорядження не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з оглядку на таке.

Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно роз`яснень п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Просудову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Воля на відчуження майна, власником якого є територіальна громада м. Львова, означає наявність рішення (надання дозволу) Львівської міської ради на відчуження комунального майна конкретно визначеній особі.

Відповідно до роз`яснень п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відчуження спірного нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося з волі його власника, на підставі розпорядження №346 від 20.08.2002 року, а твердження позивача про те, що таке розпорядження не приймалося, і що за цим номером і цією датою зареєстроване розпорядження зовсім іншого змісту, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом першої інстанції.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єків нерухомого майна №74269227 від 29.11.2016 року, на яку як на доказ посилався суд першої інстанції, вбачається що 18.03.2016 року на підставі розпорядження №346 від 20.08.2002 року Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та реєстраційного посвідчення (дублікат) б/н від 08.08.2012 року, виданого Львівським міжміським БТІ державним реєстратором приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О.І. здійснено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_5 на нежитлові приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (рішення №28912707 від 24.03.2016 року).

В подальшому, 17.05.2016 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення №433 від 17.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., відчужив спірні приміщення ОСОБА_4 , який набув права приватної власності на дане майно, про що здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення №29633603 від 17.05.2016 року).

Внаслідок укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення №1818 від 26.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною Уляною Вікторівною, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули в рівних частках (по 1/2) право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (рішення №29812005 від 30.05.2016 року та №29811667 від 30.05.2016 року).

Зазначене вище стверджується, долученою до матеріалів справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єків нерухомого майна №74269227 від 29.11.2016 року (т.1, а.с.9-13).

Цією ж Інформаційною довідкою підтверджується, що будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, перебуває у комунальній власності, рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 23.06.2005 року, підстава виникнення права власності рішення Личаківського (Червоноармійського) райвиконкому м. Львова №176 від 10.03.1987 року.

Прокурор в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувшись до суду з вказаним позовом, обґрунтовує мотиви та підстави пред`явлення такого тим, що спірне нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, вибуло незаконно з володіння власника ЛМР поза її волею, оскільки ОСОБА_5 первісно набуто право власності на спірне майно 18.03.2016 року на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР від 20.08.2002 року №346, а згідно відповіді Галицької адміністрації від 16.08.2016 року та долучених до неї додатків, в архівних матеріалах адміністрації відсутні розпорядження №346 від 20.08.2016 року та №346 від 20.12.2002 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав необгрунтованими, такими, що не підтверджені жодними доказами покликання позивача на те, що відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набуто право власності на спірні приміщення в особи, яка не мала права його відчужувати, оскільки розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР від 20.08.2002 року №346, на підставі якого ОСОБА_5 первісно набув право власності на спірне майно 18.03.2016 року, відсутнє, а тому всі подальші укладені договори також укладені з особами, які не мали права відчужувати приміщення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, і вважає безпідставним висновок суду про те, що лист Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 3101-150 від 16.08.2016 року є недопустимим доказом

У відповіді Галицької районної адміністрації Львівської міської ради за № 3101-150 від 16.08.2016 року зазначено, що в архівних матеріалах Галицької районної адміністрації відсутні розпорядження №346 від 20.08.2016 року та №346 від 20.12.2002 року. Додатково інформовано про те, що в районній адміністрації зареєстроване розпорядження голови районної адміністрації №346 від 10.04.2002 року «Про затвердження акту технічної комісії Галицького району про готовність до експлуатації квартири АДРЕСА_3 після об`єднання і перепланування», копія якого долучена до матеріалів справи.

Тобто, за цим самим номером «№346» 10.04.2002 року, зареєстровано розпорядження зовсім іншого змісту, яке взагалі не стосується нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, розпорядження Галицької районної адміністрації №346 від 20.08.2002 року, яке би стосувалося нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і яке, як підстава виникнення права власності у ОСОБА_5 зазначене в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єків нерухомого майна №74269227 від 29.11.2016 року, не існує.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України відповідачами не було долучено до матеріалів справи копію розпорядження Галицької районної адміністрації №346 від 20.08.2002 року, яке би стосувалося відчуження нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , таке не витребовувалось судом першої інстанції.

Львівським апеляційним судом двічі на адресу приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Щур О.І. скеровувалися запити щодо надання інформації про те, на підставі яких документів 18.03.2016 року було проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , однак такі запити залишились без належного реагування, інформація суду не була надана.

З огляду на Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» колегія суддів вважає такими, що суперечать згаданому Закону висновки суду першої інстанції про правомірність набуття відповідачами права власності на спірне приміщення, оскільки власник спірного приміщення Львівська міська рада згоди на його відчуження не надавала, рішення про відчуження приміщення сесією Львівської міської ради, як власником, не приймалося.

А відтак, встановивши, що спірне нежитлове приміщення належить територіальній громаді м. Львова, яка свою волю на його вибуття з власності не надавала, враховуючи те, що державна реєстрація права власності на спірне приміщення за ОСОБА_5 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур О.І. відбулася на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №346 від 20.08.2002 року, яке не стосується спірного приміщення, на підставі неіснуючого розпорядження, за відсутності рішення власника приміщення, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість позову про витребування цього нерухомого майна від останніх набувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208 цс18.

Не врахував суд першої інстанції, і те, що за фактом незаконного вибуття з комунальної власності об`єктів нерухомого майна на території м. Львова, в тому числі і нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , органами досудового розслідування внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.1 ст. 190 КК України.

Задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є підставою для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною Уляною Вікторівною (індексний номер: 29812005 від 30.05.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки Ѕ, та індексний номер: 29811667 від 30.05.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки Ѕ , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31).

Відповідно до положень ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Подаючи відповідні заяви про застосування строку позовної давності відповідачі покликались на те, що Львівська міська рада, як суб`єкт владних повноважень, про наявність розпорядження №346 від 20.08.2002 року знала ще в 2002 році, а відтак саме з цього часу має обраховуватись трирічний строк позовної даності на звернення до суду, і оскільки позовна заява подана в грудні 2016 року, відповідачі вважають, що слід застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову з цих підстав.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація права власності за первісним власником ОСОБА_5 відбулася 18.03.2016 року, а що стосується тверджень відповідачів про те, що про розпорядження №346 від 20.08.2002 року міській раді було відомо з часу його прийняття, то такі спростовуються відсутністю такого розпорядження щодо спірного нежитлового приміщення за згаданим вище номером і датою.

А відтак, відсутні підстави для відмови в позові з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Львівської міської ради та Прокуратури Львівської області - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Львівської міської ради задовольнити.

Витребувати в ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 38,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на нежитлові приміщення загальною площею 38,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною Уляною Вікторівною (індексний номер: 29812005 від 30.05.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки: 1/2 та індексний номер 29811667 від 30.05.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки: 1/2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31 ).

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Львівської місцевої прокуратури № 1 по 400 грн. судового збору за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Прокуратури Львівської області по 2287,56 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради по 2287,56 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.09.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.