ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/1532/15-ц Головуючий суддя І інстанції Лазарєв А. В.
Провадження № 22-ц/818/3701/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з житлових відносин про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 2015 року, ухвалене у складі судді Лазарєва А.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ленінського районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В :

27 лютого 2015 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернулися ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з позовною заявою, в якій просили визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку як такого, що втратив право користування житловим приміщенням.
На обґрунтовування позову зазначили, що відповідач ОСОБА_3 являється сином позивача ОСОБА_1 та колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_2 . Відповідач більше двох років не проживає у вказаній квартирі. Він постійно перебуває за межами України, із батьками не спілкувався. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . На похорон матері відповідач не приїхав. Відповідач протягом останніх двох років не проживає у квартирі, на нього приходять нарахування за комунальні послуги, які оплачують позивачі.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ленінського РВ ДМС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, зняття з реєстрації.
Визнано ОСОБА_3 , 1975 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , зі зняттям його з реєстраційного обліку як такого, що втратив право користування житловим приміщенням.
В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв.м, житловою площею 43 кв.м, належить на праві комунальної власності територіальної громади міста Харкова (рішення Харківської міської ради 12 сесії 21 скликання від 28.09.1992 №б/н).

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ані судом першої інстанції, ані учасниками справи не було залучено Харківську міську раду в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Міська рада вважає, що не всі обставини, які мають значення для справи, були з`ясовані судом першої інстанції, а також вони не були підтвердженні належними та допустимий доказами, що згідно із ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Вказано, що районний суд вважав, що для встановлення такої обставини як не проживання особи у квартирі понад встановлені законом строки достатньо пояснень самих позивачів та Акту мешканців житлового будинку АДРЕСА_2 , який не посвідчений балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_2 , тобто суб`єктом, що є незаінтересованим у даних правових відносинах. До того ж мешканці будинку, що підтверджують такий факт, не були допитані у судовому засідання в якості свідків та не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення. Отже такий доказ є недопустимим у розумінні ст. 78 ЦПК України.

Зазначено, що пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо такої обставини також не достовірними доказами, оскільки вони є зацікавленими у вирішені даної справи на свою користь. однак доказів того, хто саме на час звернення до суду здійснював оплату комунальних послуг протягом останніх шести місяців немає.

Вважає, що судом першої інстанції взагалі не було з`ясовувано питання щодо причин відсутності відповідача у спірній квартирі. Зокрема, відсутні відомості від Державної міграційної служби, що ОСОБА_3 дійсно здійснював перетин кордону і тривалий час знаходиться за межами території України, немає відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідача тощо.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце її розгляду, що відповідно до ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
За правилом п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із довідкою дільниці № 29 КП «Жилкомсервіс» у квартирі АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим ОСОБА_3 . Крім нього на теперішній час у цій квартирі значиться зареєстрованими його батько ОСОБА_1 , колишня дружина ОСОБА_2 , неповнолітня дочка ОСОБА_5 , 1999 р.н.
Мати відповідача ОСОБА_4 , яка була основним наймачем квартири, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.
Суд на підставі свідчень позивачів вважав встановленим, що відповідач у квартирі не проживає більше 2-х років, за комунальні послуги не сплачує, родинних відносин не підтримує, його речі у квартирі відсутні.
При цьому суд взяв до уваги акт мешканців житлового будинку АДРЕСА_2 , у якому зазначено, що ОСОБА_3 відсутній у квартирі АДРЕСА_3 цього будинку з червня 2014 року (а. с. 6).
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2014 року був розірваний шлюб між відповідачем і позивачкою ОСОБА_2 .. У судове засідання відповідач не з`явився (а. с. 10).
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідач являється відсутнім у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин, а тому він втратив право користування житловим приміщенням у цій квартирі.
Суд, приймаючи до уваги, що відповідача визнано таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , вважав за необхідне зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За правилом ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Нормою ст. 72 ЖК УРСР передбачено визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судам у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Крім того, якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття з передбачених ст. 107 ЖК УРСР підстав, що перебуває поза межами підстав заявленого по справі позову.

Таким чином до предмету доказування по цій справі входить встановлення як відсутність особи у жилому приміщенні поза строк шість місяців, так причини такої відсутності.

Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому, позивачі відповідно до вказаних норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України та у контексті передбачених у ст.ст. 71, 72 ЖК України підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зобов`язані у цій справі довести відсутність відповідача без поважних причин у житловому приміщенні за адресою мешкання безперервно протягом шести місяців до дня звернення до суду з цим позовом, для чого суду необхідно встановити фактичне місце проживання відповідача, а у разі відсутності таких даних встановити причину відсутності таких відомостей у позивачів.

Колегія суддів також погоджується з доводами скарги про те, що факт відсутності відповідача не підтверджується належними, допустимим та достовірними доказами.

Так, за відсутності даних, що свідчать як про відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, так і про причини його відсутності, які не можуть не бути відомими позивачам батьку та колишній дружині відповідача, за відсутності відомостей з найближчого оточення відповідача за місцем його роботи, вірогідного лікування, щодо отримання поштових відправлень, від правоохоронних органів, паспортного контролю тощо, які мають свідчити про зміну місця проживання відповідача її тривалість та причину, - суд не мав підстав для застосування згаданої норми ст. 71 ЖК УРСР.

Долучений до позовної заяви Акт мешканців будинку не можна вважати достовірним доказом у розумінні ст. 79 ЦПК України, оскільки особи, які його підписали мешканці будинку АДРЕСА_2 , - не вказали джерело своєї обізнаності про відсутність відповідача понад строк шести місяців та дату, з якого цей строк почав спливати (а. с. 6). За змістом ст. 76 ЦПК України не є доказами й пояснення позивачів, які не були допитані в якості свідків.

Таким чином, слід визнати обґрунтованими доводи скарги, що всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачі не довели належними, достовірними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами відсутність передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновки суду спростовують, колегія суддів на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення скасовує та відмовляє у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Внаслідок задоволення скарги та ухвалення нового рішення згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачений апелянтом судовий збір відшкодовується позивачами у рівних частках.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 2015 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Харківської міської ради () сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги по 182 (сто вісімдесят два) гривні 70 копійок з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 13 жовтня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

А.В. Котелевець.