РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 563/192/19

Провадження № 22-ц/4815/976/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 12 червня 2020 року у складі судді Опришка П. З., ухвалене в м. Корець Рівненської області о 15 годині 05 хвилин, повний текст рішення складено 22 червня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_3 . Після його смерті залишилося спадкове майно, житловий будинок із надвірними будівлями в АДРЕСА_1 . Спадщину після смерті діда прийняли його дружина (позивача баба) ОСОБА_4 та його син (позивача батько) ОСОБА_2 , шляхом фактичного прийняття спадщини, у відповідності із п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, оскільки на момент смерті діда вони проживали та були зареєстровані з ним в одному будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 06.07.2018 року). На момент смерті разом з нею проживав та був зареєстрований позивача батько ОСОБА_2 . Отже, батько був спадкоємцем всього спадкового майна, який прийняв спадщину після смерті діда та баби. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер (свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_2 від 06.07.2018 року). У зв`язку із тим, що батько фактично прийняв спадщину після смерті діда і баби, але юридично її не оформив та помер, тому спадкове майно після їх смерті успадковується спадкоємцями ОСОБА_2 . Зазначив, що подав заяву до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельні ділянки, а наявні лише їх копії. Просив суд визнати право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 12 червня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 5/6 частки житлового будику з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа - 65,6 кв.м., житлова площа - 37.3 кв.м. після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1109 грн. 61 коп.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване встановленою законом презумпцією спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, а також принципом рівності часток спадкоємців однієї черги, та обґрунтоване тим, що частки померлого ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на будинок по АДРЕСА_1 складають по 1/2 частині, а відтак на час смерті ОСОБА_3 його дружина ОСОБА_4 та два сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_2 фактично прийняли по 1/6 частки кожен від належного ОСОБА_3 1/2 частки спадкового майна, згідно з вимогами ст. 549 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР. Виходячи з того, що ОСОБА_2 на момент смерті належала 1/6 частина спірного домоволодіння, саме таку частку міг успадкувати після нього його син, позивач у справі ОСОБА_1 .

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнання права на 1/6 частину будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що при встановленні кола осіб спадкоємців ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, судом не взято до уваги відповіді Державної міграційної служби в Рівненській області наданій на адвокатський запит, за якими на момент смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою розташування спадкового майна була зареєстрована дружина померлого ОСОБА_4 . Доводить, що оскільки жоден із спадкоємців законом у передбачений законом строк не звернувся із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, , єдиним спадкоємцем, який вступив у фактичне управління спадковим майном є якраз дружина померлого ОСОБА_4 . У зв`язку з такими обставинами висновок суду про те, що спадщину прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , вважає помилковим. Пояснює, що на момент смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою розташування спадкового майна був зареєстрований син померлої, ОСОБА_2 , і він єдиний з кола спадкоємців, ніхто з яких не подав заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, фактично вступив у володіння спадковим майном. Стверджує, що оскільки після смерті ОСОБА_4 власником усього домоволодіння по АДРЕСА_1 став її син, ОСОБА_5 , то після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкоємцем за законом усього цього майна є його син ОСОБА_1 , який у передбачений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою при прийняття спадщини. Покликаючись на те, що місцевий суд, при встановленні кола спадкоємців не врахував вищевказані довідки Державної міграційної служби, що призвело до неправильного визначення частки у спадщині ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення в цій частині,я ким визнати за ним право на 1/6 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу спадкування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане домоволодіння було створене ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дідом та бабою позивача.

Згідно актового запису про шлюб, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.03.1959 року.

Рішенням виконавчого комітету Корецької міської ради Ровенської області № 66 від 17.04.1969 року відведено земельну ділянку для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 72).

На підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 05.03.19721 року зазначена ділянка по АДРЕСА_1 передана ОСОБА_3 (а.с. 70-71).

Спірний будинок був введений в експлуатацію 10 грудня 1974 року, що підтверджується Актом про закінчення та введення у експлуатацію житлового будинку від 10.12.1974р. (а.с. 73).

Наведені обставини свідчать про те, що спірне домоволодіння АДРЕСА_1 збудоване в період шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , і є їхнім спільним сумісним майном як подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування»).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 30.08.2018 року, актовий запис № 54.

Станом на час його смерті разом з ним проживала його дружина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Виходячи з того, що після своєї смерті ОСОБА_3 не залишив заповіту, спадкування належного йому майна відбувалося відповідно до положень закону, що регулював спадкування за законом. Оскільки частки померлого ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на будинок по АДРЕСА_1 складали по 1/2 частині кожного, то станом на час смерті ОСОБА_3 його дружина, ОСОБА_4 , та два сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 фактично прийняли по 1/6 частки кожен від належного ОСОБА_3 1/2 частки спадкового майна згідно з вимогами ст. 549 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР.

На момент смерті ОСОБА_3 частка ОСОБА_4 становила 2/3 від складу спадкового майна (1/2 частка ОСОБА_4 як половина спільного сумісного майна подружжя + 1/6 частки після смерті її чоловіка ОСОБА_3 )

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції, які повністю відповідають нормам чинного на час їх виникнення законодавства та встановленим обставинам справи.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06 липня 2018 року.

На час її смерті разом з нею проживав один х її синів, ОСОБА_2 , що підтверджується довідками Управління ДМС України в Рівненській області № 5601.6-2102/56.1-19 від 02.04.2019 року, №5601.8-8430/56.1-19 від 16.12.2019 року, № 5601.8-374/56.2-20 від 28.01.2020 року.

Після себе ОСОБА_4 не залишила заповіту, а тому ОСОБА_2 як особа, що на день смерті спадкодавця проживала разом з ним, успадкував від своєї матері 2/3 частини спадкового майна, що загалом з врахуванням належної йому частки розміром 1/6 складає 5/6 від загальної частини спадкового майна.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року.

Позивач у справі, ОСОБА_1 , є спадкоємцем за законом померлого ОСОБА_2 як його син, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 10.07.1996 року.

У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Корецького районного нотаріального округу від 16.01.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно, що, в свою чергу, призвело до звернення до суду з цим позовом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Факт родинних відносин між ОСОБА_2 і його батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 4 від 06.07.2018 року, між ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 10.07.1996 року.

Як вбачається з інформаційних довідок Корецької районної державної нотаріальної контори № 55188944 та № 55188979 від 19.02.2019 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, заповіти відсутні.

При цьому, відповідно до листа приватного нотаріуса Корецького районного нотаріального округу, після смерті ОСОБА_3 28.03.2019 року заведена спадкова справа №55/2019 за заявою ОСОБА_2 .

Згідно інформаційних довідок Корецької районної державної нотаріальної контори № 55189043 та № 55189030 від 19.02.2019 року спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася, заповіти відсутні.

Згідно інформаційних довідок Корецької районної ДНК № 55189129 та № 55189149 від 19.02.2019 року спадкова справа після смерті ОСОБА_2 заведена ІНФОРМАЦІЯ_10 за заявою ОСОБА_1 , заповіти відсутні.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до переконання, що позивач має право на на 5/6 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа - 65,6 кв.м., житлова площа - 37.3 кв.м. після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу належить після смерті батька право на весь будинок АДРЕСА_1 , оскільки померлий ОСОБА_2 після смерті матері набув право на все будинковолодіння, не заслуговують на увагу суду і спростовуються наявними в матеріалах доказами.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 12 червня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Гордійчук С. О.