справа № 755/9604/19
головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
провадження № 22-ц/824/5255/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Мостової Г.І.

суддів: Слюсар Т.А., Кирилюк Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Волкова Олександра Юрійовича, третя особа виконуючий обов`язки Голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Людмила Петрівна, про визнання наказу недійсним, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Банк Національний Кредит», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» Волкова О.Ю., у якому просив визнати недійсним наказ виконуючого обов`язки Голови правління ПАТ «Банк Національний Кредит» Міщук Л.П. № 366/2к від 04 липня 2013 року.

Позов мотивований тим, що 08 травня 2019 року під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000255, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2015 року, що здійснюється Головним слідчим управління Національної поліції України, ОСОБА_1 стало відомо про наявність трудових відносин між ним та ПАТ «Банк Національний Кредит» згідно з наказу виконуючого обов`язки Голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Л.П. № 366/2к від 04 липня 2013 року про прийняття ОСОБА_1 на посаду радника Голови правління банку ПАТ «Банк Національний Кредит», за сумісництвом, з 04 липня 2013 року з тримісячним випробувальним строком з посадовим окладом 765 грн на місяць.

Позивач стверджує в позовній заяві, що жодних співбесід зі співробітниками банку щодо прийому його на роботу до ПАТ «Банк Національний Кредит» ОСОБА_1 не проводив, письмового трудового договору з відповідачем не укладав, заяв про прийняття його на роботу в ПАТ «Банк Національний Кредит» не подавав, з вищевказаним наказом ознайомлений не був та не знав про його існування.

Також стверджує, що жодного дня з 04 липня 2013 року на посаді радника Голови правління банку ПАТ «Банк Національний Кредит» не працював, не з`являвся на роботу, не виконував трудових обов`язків та не отримував заробітну плату.

Посилаючись на положення частин 3, 5 ст. 203 ЦК України, вважає що наказ виконуючого обов`язки Голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Міщук Л.П. № 366/2к від 04 липня 2013 року, як правочин у вигляді трудового договору, не міг відповідати волевиявленню позивача та не міг бути спрямований на настання реальних наслідків (а.с. 20-22 т. 1).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що звертаючись з цим позовом до суду позивач має на меті нівелювання одного з доказів кримінального провадження та встановлення факту не перебування сторін у трудових відносинах, що, серед іншого, буде предметом доказування при розгляді судом кримінального провадження, стороною якого є позивач.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить, скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, та які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм процесуального права.

Також, судом першої інстанції не надано жодної оцінки наданим доказам, а саме: наказу № 366/2к від 04 липня 2013 року, трудовій книжці ОСОБА_1 , відповідям відповідача на адвокатські запити, виписці з карткового рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «Банк Національний Кредит», показам свідків, показам позивача у якості свідка, посилаючись на наявність кримінального провадження.

Також апелянт вказує на те, що судом першої інстанції було задоволено клопотання про допит позивача у якості свідка. Однак, незважаючи на наявність ухвали та відсутності відмови від клопотання, допит позивача у якості свідка не проводився.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ОСОБА_1 , звернувшись до суду, просив визнати недійсним наказ виконуючого обов`язки Голови правління ПАТ «Банк Національний Кредит» Міщук Л.П. № 366/2к від 04 липня 2013 року, оскільки вказаний наказ як правочин у вигляді трудового договору, відповідно до частин 3, 5 ст. 203 ЦК України не міг відповідати волевиявленню позивача та не міг бути спрямований на настання реальних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 липня 2013 року виконуючим обов`язки Голови правління ПАТ «Банк Національний Кредит» підписано наказ № 366/2-к, яким прийнято ОСОБА_1 на посаду радника Голови правління ПАТ «Банк Національний Кредит», за сумісництвом, з 04 липня 2013 року з тримісячним випробувальним строком з окладом 765 грн на місяць. Вказана підстава: заява ОСОБА_1 від 04 липня 2013 року та зазначено про погодження: головним бухгалтером банку, директором юридичного департаменту, директором департаменту ризиків, фінансів та економічного аналізу, директором департаменту по роботі з персоналом (а.с. 4, 135, 243 т. 1).

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із частиною 1 статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно частин 1, 3 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

При укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю (частини 1, 2 статті 26 КЗпП України).

Коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах (частина 1 статті 28 КЗпП України).

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що на час розгляду цієї справи слідчими органами здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000255.

В межах вищевказаного кримінального провадження позивачу повідомлено про підозру.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року задоволено клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей та документів, які містять охоронювану законом таємницю та надано слідчим у кримінальному провадженні № 0000255 доступ до особової справи ОСОБА_1 з можливістю вилучення документів (а.с. 95-97, 209-211 т. 1).

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина 1 статті 3 23 КЗпП України).

Згідно із частиною 1 статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Таким чином, можливість субсидіарного застосування норм ЦК України до відносин, що виникають у сферах: використання природних ресурсів та охорони довкілля, трудових, сімейних відносин передбачена вказаним правовими нормами. Регулювання таких відносин нормами цивільного законодавства, зокрема ЦК України, стає можливим, якщо актами спеціального законодавства ці відносини не врегульовані.

При цьому, нормами цивільного законодавства, як це передбачає стаття 1 ЦК України, можуть регулюватися особисті немайнові та майнові відносини, засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення, майнової та організаційної незалежності їх учасників, тобто відносини з приватноправовою основою.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України та частин 3, 5 статті 203 ЦК України, правочин може бути визнаний судом недійсним в разі, якщо: волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення саме цивільних, а не трудових, прав та обов`язків, які реалізуються в межах цивільного правовідношення і являються його складовими елементами. Тому не можуть розглядатись як правочини накази, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним наказу про прийняття на роботу, який за своєю суттю не є правочином, на підставі правових норм, що регулюють правовідносини щодо недійсності правочинів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

Г.М. Кирилюк