КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/2052/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6549/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇН И

10 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С ТА Н О В И В :

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №401 на підставі якого відповідачу видано кредит.

Зазначає, що відповідач не виконує кредитні зобов`язання довготривалий строк, відтак станом на 22 січня 2020 року заборгованість відповідача складає 46116 грн. 14 коп., з яких: 29235, 73 грн. - заборгованість за кредитом; 16680, 41 грн. - заборгованість процентами; 200 грн. - заборгованість за комісією.

У зв`язку із викладеним, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у розмірі 46116 грн. 14 коп. та судові витрати у розмірі 2102 грн.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що кредитний договір не був укладений та сторони не домовились про всі істотні умови, визначені законодавством та просила суд визнати договір №401 між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_2 недійсним в цілому.

26 лютого 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про прийняття зустрічного позову відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання кредитного договору недійсним повернуто заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, винести нове рішення по суті справи, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що повертаючи зустрічну позовну заяву, суд не дослідив всі докази по справі та дійшов хибного висновку про повернення зустрічного позову, оскільки первісний позов АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та зустрічний позов скаржника взаємопов`язані та випливають з одних правовідносин, задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 1 липня 2020 року в складі колегії суддів, в порядку ст. 369 ЦПК України справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що в лютому 2020 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

13 лютого 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у вказаній справі.

У лютому 2020року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Повертаючи зустрічний позов заявнику, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги по первісному та зустрічному позову не є однорідними, як за предметом позову, так і способом захисту прав та законних інтересів сторін цивільного процесу, що зумовлює самостійний предмет їх доказування, тому спільний розгляд цих позовів є недоцільним.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим обставинам справи та не ґрунтується на нормах процесуального права.

Відповідо до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Отже, умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним. Тобто такими, що виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів. Доцільним є сумісний розгляд, коли це дозволяє більш повно, і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємовідносини сторін, виключити винесення взаємно суперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Доцільним є сумісний розгляд первісного і зустрічного позову, якщо задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Кожна із зазначених вище умов для прийняття зустрічного позову носить самостійний характер і,при наявності будь-якої з них, зустрічний позов приймається судом для спільного розгляду з первісним позовом.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. При винесенні ухвали про об`єднання позовів в одне провадження, суд повинен вирішити питання про відповідність зустрічної позовної заяви вимогам про взаємопов`язаність і доцільність спільного розгляду зустрічного та первісного позовів.

Таким чином, при вирішенні питання про прийняття зустрічного позову суд першої інстанції вирішує наступні питання: чи виникають позовні вимоги з одних правовідносин, чи можуть вимоги за позовами зараховуватися, чи виключить задоволення зустрічного позову повністю або частково задоволення первісного позову.

Як вбачається, предметом первісного позову АТ «Перший Український Міжнародний Банк» є стягнення заборгованості за кредитним договором №401, який ОСОБА_1 ,у зустрічномупозовіпросить визнати недійсним.

Відтак, спір виник з однорідних обставин та взаємних матеріально-правових вимог між сторонами, у зв`язку з чим, посилання суду на те, що предмет та спосіб захисту прав та законних інтересів зумовлює самостійний предмет їх доказування,не може бути визнано підставою для повернення зустрічного позову, оскільки вимоги обох позовів випливають з однієї підстави - кредитного договору №401.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1-2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

Отже, районний суд неправильно застосував положення статті 193 ЦПК України та дійшов помилкового висновку щодо зустрічної позовної заяви.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо зустрічної позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий

Судді