Справа №265/5692/20
Провадження №2/265/1552/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Адамової Т. С.,

за участю секретаря судового засідання Онищука О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю:

представника позивачки ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що відповідач є її братом. Їм на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , в рівних частках. У зазначеній квартирі зареєстровані: позивачка - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_4 , та брат - ОСОБА_2 . Однак брат ОСОБА_2 у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Відповдіач проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

18 вересня 2020 року позивачкою надана заява про зміну предмету позову. Проте судом вказана заява не прийнята та повернута у судовому засіданні представнику позивачки, оскільки вона подана в порушення вимог ч.3 ст. 49 ЦПК України, відповідно до якої зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання, в той час як по даній справі перше судове засідання, в яком було допитано свідків, відбулося 16 вересня 2020 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 02 вересня 2020 року відкрите спрощене провадження у справі та призначене судове засідання.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справу без її участі за участю її представника ОСОБА_3 .

Представник позивачки ОСОБА_3 , діючий на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого 11 травня 1999 року Управлінням міського майна, та на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 09 червня 2007 року Четвертою Маріупольською державною нотконторою, в рівних частках, що підтверджується відповідними документами (а.с. 4,5,6, 11,12).

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої 17 серпня 2020 року директором ККП «КК «Східна», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 7). Вказані обставини також підтверджуються інформацією Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 18.08.2020 року (а.с. 20).

З актів, виданих 21 серпня 2020 року та 28 серпня 2020 року ККП «КК Східна» вбачається, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з 2010 року, його особистих речей у вказаній квартирі немає (а.с. 8,9).

Як вбачається з довідки від 16.07.2015 року, виданої Маломаяцьким територіальним відділом адміністрації міста Алушти Алуштинської міської ради Республіки Крим, ОСОБА_2 , 1985 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили факт не проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , приблизно з 2010 року.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначених норм право користування житлом , яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, тобто не мають статусу співвласника житлового приміщення.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Як встановлено судом, сторонам по справі на праві приватної сумісної власності (по 1/2 частки) належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд вважає, що в даному випадку, задоволення вимог позивачки про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном.

Окрім того, суд зазначає, що право особи бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового помешкання, яке особі належить на праві приватної власності, не обмежується нормами чинного законодавства. Відтак, співвласник майна є вільним у виборі місця свого фактичного мешкання, та його відсутність у місці реєстрації не є підставою для визнання його таким, що втратив право на користування в ньому.

Позивачка не є одноосібним власником спірної квартири, а є лише співвласником квартири, яка є об`єктом приватної спільної сумісної власності, а отже не наділена правом ставити питання про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування квартирою.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі ст . 141 ЦПК України, у випадку відмови у задоволенні позову, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Орджонікідзевський районний суд м. Маріуполя протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін у справі:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 07 жовтня 2020 року.

Суддя Адамова Т.С.