Єдиний унікальний номер № 616/1011/19 Провадження № 2/616/55/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

„17 вересня 2020 року Великобурлуцький районний суд

Харківської області

в складі головуючого - судді РИКОВА М.І.

за участю секретаря

судового засідання ШЕГДИ В.М.

представника позивача АНІЩЕНКО К.М.,

справа № 616/1011/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 130 339 грн 50 к. та стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 02 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 60 000 грн 00 к., що є предметом договору без строку його повернення. Отримання грошових коштів позичальником в повному обсязі підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_4 . Позивач вказує, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Вимога про погашення боргу була направлена позивачем 17 вересня 2019 року, але відповідач не вжив жодних заходів щодо погашення боргу. Також ОСОБА_3 вказує, що сума відсотків за період з 02.03.2011 по 19.07.2019 склала 70 339 грн 50 к. Таким чином, загальна сума боргу за розпискою становить 130 339 грн 50 к. За викладених обставин позивач просить задовольнити позов.

Не погодившись з позовною заявою представником відповідача ОСОБА_5 надано відзив на позовну заяву в якому зазначає, що позивачем у якості доказів отримання відповідачем позики надано розписку від 02 березня 2011 року зміст якої не дозволяє визначити ОСОБА_3 як позикодавця. Зі змісту розписки вбачається, що грошові кошти, які начебто отримувались відповідачем мали цільове призначення з наступним визначенням, а саме: - за земельну ділянку належну ОСОБА_4 на підставі Державного акта серії ЯА № 625857. Таким чином, за змістом розписки цей платіж сприймався особою, яка складала цю розписку не як позика, а як платіж за право або володіння, користування, розпорядження зазначеною земельною ділянкою. На той час земельна ділянка, яка належить відповідачу, знаходилась у користуванні ПСП «ім. Шевченка» на умовах оренди і дана обставина обмежує коло осіб між якими можуть будь які розрахунки за землю. Також вказує, що позивач ніяк не пояснює наявність у тексті розписки реквізитів ПСП «ім.Шевченка» серед яких значиться , р/р НОМЕР_1 , МФО 3515336, в Великобурлуцькому відділенні Приватбанк5у, податковий номер 79, свідоцтво 10251838.

Окрім того, представником відповідача ОСОБА_5 подано заяву, в порядку ст.43 ЦПК України, в якій вказана особа просить застосувати до вимог позивача про стягнення грошових коштів за розпискою від 02 березня 2011 року у даному спорі строки позовної давності в порядку, передбаченому ст.267 ЦК України. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_6 надав відповідь на відзив в якому вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже у позивача є право вимоги про отримання грошових коштів у відповідача, а у відповідача, після підписання розписки, виник обов`язок щодо повернення грошових коштів. Щодо твердження відповідача, що зі змісту розписки вбачається, що начебто грошові кошти, які отримала відповідач у борг від позивача мали цільове призначення, зазначає, що відповідач не заперечує факту написання нею розписки і не заперечує отримання у борг коштів та зобов`язання повернути їх позивачу. Саме підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, а написання відповідачем, що грошові кошти, які вона отримала від позивача на земельну ділянку є наміром відповідача приховати справжність боргового зобов`язання. Кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Отже, наявність у позикодавця боргового документа розписки позичальника свідчить про невиконання останнім взятих на себе зобов`язань. За викладеного позивач вважає, що позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача ОСОБА_7 , яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 04 серпня 2020 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5 до суду не з`явились, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, судову повістку отримано відповідачем 04 вересня 2020 року, представником відповідача 09 вересня 2020 року, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.189,188 відповідно). У відзиві та заяві представник відповідача ОСОБА_5 , який діє на підставі ордера серії ХВ № 902 від 22 лютого 2019 року (а.с.48) просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі (а.с.44-47,148). Суд вважає можливим розглянути даний позов без відповідача та представника відповідача.

Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, знаходить за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 02 березня 2011 року було складено розписку, відповідно до якої, остання взяла в борг 60 000 (шістдесят тисяч) грн 00 к. за земельну ділянку належну їй на підставі акта № 625857 серії ЯА, виданого Держ.ком.Зем у Великобурлуцькому районі Харківської області від 30 липня 2007 року. Код , р/р 7681, МФО 3515336, в Великобурлуцькому відділенні Приватбанку, податковий номер 79, свідоцтво 10251838 (а.с.165).

17 вересня 2019 року позивачем ОСОБА_3 була складена та направлена на адресу відповідача ОСОБА_4 вимога про погашення боргу в якій позивач просить у строк до 30 днів з моменту отримання цієї вимоги погасити борг у розмірі 194 717 грн 00 к. (а.с.11-16).

Статтею 6 ЦК встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц, та постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 203/836/16-ц провадження № 61-35518св18, від 19 червня 2019 року у справі № 500/2765/15-ц провадження № 61-33894св18.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня 2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18).

З тексту, наданого представником відповідача відзиву на позовну заяву судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_4 не заперечується написання розписки, однак оспорюється взяття коштів у борг з посиланням на те, що належна їй земельна ділянка знаходилась у користуванні ПСП «ім. Шевченка», директором якого є позивач ОСОБА_3 Реквізити, що зазначені в розписці належать зазначеному підприємству, а тому учасники фінансової операції узгодили здійснювати безготівкові грошові розрахунки. За змістом розписки цей платіж сприймався ОСОБА_4 , яка складала цю розписку не як позика, а як платіж за право або володіння, користування, розпорядження зазначеною земельною ділянкою. На той час земельна ділянка, яка належить відповідачу, знаходилась у користуванні ПСП «імені Шевченка» на умовах оренди.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін.

Зазначення в розписці реквізитів ПСП «імені Шевченка», перебування земельної ділянки в користуванні у зазначеного підприємства вказує на те, що відповідач ОСОБА_4 не сприймала написану нею розписку як позику, а сприймала як платіж за право або володіння, користування, розпорядження зазначеною земельною ділянкою, та на думку представника відповідача, призводить до втрати розпискою юридичного значення, як договору позики.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1 3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК).

Частиною 1 ст.220 ЦК встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Факт складання розписки відповідного змісту сторонами не заперечувався. Суд зауважує, що в тексті розписки не зазначено терміну повернення коштів, а зазначено, що грошові кошти ОСОБА_4 взяла в борг за належну їй на праві приватної власності земельної ділянки.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до Узагальнень Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому, при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому, позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, приймаючи до уваги роз`яснення Пленуму ВСУ, положення узагальненої практики суду з розгляду цивільних прав, а також усі наявні обставини справи та надані учасниками справи докази, суд прийшов до висновків, що між сторонами по справі склалися правовідносини з приводу земельної ділянки, а не з приводу договору позики. Суд прийшов до висновку, що фактично боргову розписку ОСОБА_4 було написано для врегулювання з ОСОБА_3 , як директором приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка», відносин щодо земельної ділянки.

Надаючи оцінку розписці, наявній у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що вона не містить відомостей про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошових коштів саме у позику, оскільки вказані кошти були отримані відповідачем саме за земельну ділянку, що має іншу правову природу. Встановивши, що згідно з розпискою від 02.03.2011 р. ОСОБА_4 отримала 60 000 грн 00 к. за земельну ділянку, а не отриману у борг суму коштів, суд доходить висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики.

Таким чином, оскільки відсутні між сторонами у справі договірні зобов`язання, які виникли з договору позики, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмови. Також суд зазначає, оскільки розписка від 02.03.2011 року стосується інших зобов`язань відповідача перед позивачем, при цьому ОСОБА_3 не позбавлений права звернутися з відповідними вимогами за цими зобов`язаннями. На даний час позивачем таких вимог перед судом не ставиться. Факт отримання грошей від ОСОБА_3 в 2011 році відповідач не спростовує, однак категорично не визнає що це борг за договором позики.

Представник відповідача ОСОБА_5 заявив клопотання про застосування стоків позовної давності, однак, оскільки суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає за його недоведеністю, тому позивачу необхідно відмовити у задоволенню позову по суті.

У разі відмови у задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір з відповідача не стягується.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 89, 263-265 ЦПК України, районний суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Великобурлуцький районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст.358 цього Кодексу.

Судове рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 17 вересня 2020 року, проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25 вересня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Гнилиця, Великобурлуцький район, Харківська область, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Великобурлуцьким РВ УМВС України в Харківській області 23 грудня 2002 року, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Гнилиця, Великобурлуцький район, Харківська область, паспорт серія НОМЕР_4 , виданий Великобурлуцьким РВ УМВС України в Харківській області 23 серпня 2006, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий Суддя Великобурлуцького районного суду

Харківської області М.І.РИКОВ