Єдиний унікальний номер 225/3546/19
Номер провадження 22-ц/804/1784/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Хейло Я.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 225/3546/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Торецька державна нотаріальна контора, Костянтинівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу понад 5 років, визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року (суддя Гонтар А.Л., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Дружківка Донецької області, текст повного судового рішення складено 20 березня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Торецька державна нотаріальна контора, Костянтинівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу понад 5 років, визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з серпня 1996 року по 18 листопада 2018 року проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Шлюб вони не реєстрували, оскільки в цьому не було потреби. Від шлюбу у них є син ОСОБА_2 , 1998 року народження. Проживали вони сумісно за адресою: АДРЕСА_1 . За час проживання однією сім`єю вони придбали: будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вартість 3 000 грн; автомобіль ВАЗ 21015 СПГ, рег. НОМЕР_1 , 2005 р. випуску, вартість 10 000 грн у 2006 році; у 2011 році транспортний засіб марки «Опель» модель Vivaro, 2003 року випуску, вартість 30 000 грн; у 2017 році квартиру АДРЕСА_2 , вартість 42 000 грн; у 2017 році житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 1 000 грн. Крім того, ОСОБА_4 мав у власності двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, витрати на його поховання несла вона. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями померлого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Загальну вартість майна, набутого ними за час спільного проживання, вона оцінює у 124 000 грн. Вони проживали з ОСОБА_4 однією родиною з 1996 року по день його смерті та вели спільне господарство, у них були спільні витрати, вони сумісно купували майно для спільного користування та разом брали участь у витратах на утримання житла, його ремонт та інше. Тобто були пов`язані спільним побутом, інтересами, мали спільні права та обов`язки.

Спірне майно було придбане за доходи, які вони отримали в результаті спільних трудових зусиль та праці із ОСОБА_4 , та які були об`єднані для набуття цього спільного майна, веденням спільного господарства, побуту та бюджету. Встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 з серпня 1996 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 має для неї юридичне значення, оскільки цей факт породжує юридичні наслідки, а саме, визнання за нею права власності на 1/2 частку у спільному майні, яка становить 62 000 грн. Просила суд встановити факт проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років (з серпня 1996 року по 18 листопада 2018 року); визнати за нею право власності на 1/2 частку майна спільно набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , а саме, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобілю ВАЗ 21150 СПГ, рег. НОМЕР_1 , 2005 р. випуску; транспортного засобу марки «Opel» модель Vivaro, 2003 року випуску; квартири АДРЕСА_2 ; житлового будинку АДРЕСА_3 ; земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішеннями Дружківського міського суду Донецької області від 12 травня 2020 року було вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, просить його частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким встановити факт її проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років із 01 січня 2004 року до 18 листопада 2018 року; визнати за нею право власності на 1/2 майна спільно набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 з 2014 року не проживала на території Донецької області, вона особисто не могла знати про особисте життя ОСОБА_4 за період з 2016 по 2018 рік. Вважає, що на усіх аркушах справи де є підпис та напис як ОСОБА_3 так і ОСОБА_5 , у тому числі на довіреності, були зроблені однією особою, а тому суд допустив до участі у справі невстановлену особу з неперевіреними повноваженнями та з документами, походження яких визиває сумніви. На її думку, в суді доведено факт її сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з серпня 1996 року по 18 листопада 2018 року та факт придбання за спільні кошти у цей період зазначеного в позовній заяві майна.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_5 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що з серпня 1996 року по червень 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_5 , це підтверджується довідкою від 11 березня 2019 року Залізної міської ради м. Торецьк про склад сім`ї, актом про проживання від 18 березня 2019 року, складеного головою вуличного комітету, відміткою про реєстрацію у паспорті ОСОБА_4 , квитанціями про оплату комунальних послуг за вищезазначеною адресою, листами родини, знімками, на яких зображена родина ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 17,18,19,27-31, 33-53,54-57).

За час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_2 , що підтверджується актовим записом № 9 від 04 березня 1998 року зробленого виконкомом Артемівської міської ради м. Дзержинська Донецької області (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у м. Дружківка у віці 52 роки, що підтверджується актовим записом про смерть від 20 листопада 2018 року (а.с. 20).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді: квартири АДРЕСА_2 , що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2017 року (а.с. 22-23); житлового будинку АДРЕСА_3 земельної ділянки за цією ж адресою кадастровий номер :00:006:0204, що належали спадкодавцю на підставі договорів купівлі-продажу від 12 жовтня 2017 року (а.с. 24-25); легкового автомобілю ВАЗ 21150 СПГ державний номер НОМЕР_2 , 2005 року випуску (а.с. 26); житлового будинку АДРЕСА_4 , який відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 146276242 від 21 листопада 2018 року належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про спадщину від 16 червня 2009 року (а.с. 11).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Такий висновок суду обґрунтований тим, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дружківка, тоді як позивач в цей час мешкала в м. Торецьк, а усі витрати на поховання несла ОСОБА_10 з якою він фактично проживав на момент смерті, що підтверджується актом голови правління ЖБК «Березка» м. Дружківка згідно з яким, в квартирі АДРЕСА_2 з 01 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року фактично проживали та вели спільне господарство ОСОБА_4 та ОСОБА_10 . Актом від 06 грудня 2018 року, складеного головою селищної ради встановлено, що на час смерті ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_10 по АДРЕСА_3 та вели спільне господарство.

Суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спірного рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлових будинків, земельної ділянки, квартир, транспортних засобів, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності.

Проте, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За частинами 1-4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити із того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року в справі № 6-97цс11, на який посилається Верховний Суд при розгляді такої категорії справ, зокрема у постанові від 02.09.2020 року у справі №688/3727/18.

Проте, суд першої інстанції, встановлюючи факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, не врахував, що ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 до 20 березня 2008 року. Даний факт підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 157).

Крім того, суд першої інстанції встановив факт сумісного проживання до 01 вересня 2017 року, що на думку колегії суддів, не узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з актом голови правління ЖБК «Березка» м. Дружківка в квартирі АДРЕСА_2 з 01 серпня 2017 року по 18 лютого 2018 року фактично проживали та вели спільне господарство ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 158).

Актом від 06 грудня 2018 року, складеного головою селищної ради, встановлено, що на час смерті ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_10 по АДРЕСА_3 та вели спільне господарство (а.с. 159).

Матеріали справи також містять договір-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_4 19 листопада 2018 року о 13.00 годині, згідно з яким витрати на поховання понесла ОСОБА_10 у сумі 1 175 грн, що були сплачені 21 листопада 2018 року (а.с. 160).

Накладною № 15 від 19.11.2018 року та квитанцією до прибуткового ордеру №828 від 18.11.2018 року підтверджується, що ОСОБА_10 оплатила поминальний обід у розмірі 9 141 грн та оплатила послуги поховання в розмірі 6 042 грн (а.с. 161, 162).

У довідці Залізної міської ради та у акті про проживання, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, йдеться про реєстрацію ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_5 , але не зазначений період його фактичного проживання за цією адресою (а.с. 17, 18).

Також при розгляді справи апеляційним судом позивач зазначала, що наприкінці липня 2017 року після скандалу із ОСОБА_4 щодо придбанням ним квартири у м. Дружківка, тоді як вони домовлялися з ним придбати квартиру у м. Слов`янськ, останній став проживати окремо від сім`ї, як їй відомо - із ОСОБА_11 .

Отже, враховуючи зазначені докази та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів доходить висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 21 березня 2008 року по 31 липня 2017 року.

Стосовно позовних вимог про визнання права власності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Частина 2 статті 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно з частиною 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Так, колегія суддів вважає безпідставними позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , саме з таких підстав.

Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша стаття 58 Конституції України), норми СК України застосовувались до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовувались в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, якщо спірне майно було набуто чоловіком та жінкою піж час проживання однією сім`єю до 01 січня 2004 року, то право спільної сумісної власності на це майно згідно зі статтею 74 СК України у фактичного подружжя не виникає.

Сам факт проживання чоловіка та жінки сім`єю без реєстрації шлюбу не створював правових наслідків щодо майна, набутого у цей період (до 01 січня 2004 року). Водночас, відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ, що втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України було встановлено, що «майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними».

Отже, до 01 січня 2004 року виникнення права спільної сумісної власності на майно членів сім`ї, виникало за умови створення (придбання) цього майна спільною працею членів сім`ї.

Згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації м. Торецька» квартира в багатоповерховому будинку за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу від 01.11.1996 року, реєстр 1703 (а. с. 9).

Тобто зазначена квартира була придбана ОСОБА_4 до 01 січня 2004 року та в період його перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , що унеможливлює визнати це майно спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Автомобіль ВАЗ 21150 СПГ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2005 року випуску, був зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 20.02.2009 року на підставі біржової угоди від 17.02.2009 року (а. с. 26).

Проте, як пояснив апеляційному суду відповідач ОСОБА_2 , спірний автомобіль ВАЗ 21150 був проданий батьками під час сумісного проживання за довіреністю, але зняти його з реєстрації не встигли у зв`язку з смертю батька.

Не підлягають задоволенню й позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу від 01 серпня 2017 року) та житлового будинку АДРЕСА_3 (договір купівлі-продажу від 12 жовтня 2017 року) і земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за цією ж адресою (договір купівлі-продажу від 12 жовтня 2017 року) (а. с. 22 -25).

Вищезазначене спірне майно було придбано ОСОБА_4 вже після 31 липня 2017 року, тобто поза межами встановленого судом періоду спільного проживання позивачки з ОСОБА_4 . Отже, це майно не є об`єктом права їх спільної сумісної власності.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

За змістом частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

На вказану правову позицію посилався Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18.

Зважаючи на те, що транспортний засіб марки «Opel», модель Vivaro легковий вантажопасажирський, реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2003 року випуску, був придбаний в період спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частку вказаного автомобіля підлягають задоволенню. Апеляційний суд виходить з того, що вказане майно було придбано під час спільного сумісного проживання позивачки разом з ОСОБА_4 за спільні грошові кошти, що не спростовано відповідачами.

Вартість спірного автомобілю визначена позивачкою у розмірі 130 000 грн. а. с. (71, 77), яка відповідачами не оспорювалася, тому приймається судом до уваги при визначенні ціни позову. Вартість 1/2 частки складає 65 000 грн.

Відповідно до інформації, наданої Територіальним сервісним центром 1442 регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області на запит Донецького апеляційного суду, свідоцтво на транспортний засіб марки «Opel», модель «Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2003 року випуску, колір білий, № двиг. НОМЕР_5 , № куз. НОМЕР_6 , видано 27.07.2011 року. Власником транспортного засобу зазначено ОСОБА_4 .

Таким чином, встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах справи докази, дають підстави для скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 21 березня 2008 року по 31 липня 2017 року, а також в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку автомобілю марки «Opel», модель Vivaro легковий вантажопасажирський, реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2003 року випуску.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги щодо цих позовних вимог є безпідставними та такими, що не впливають на висновки суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як передбачено частинами 1 та 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, слід здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та розподілити судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частині першій та підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011року № 3674-VІ «Про судовий збір» (в редакції від 01.012019 року, яка діяла на момент подання позовної заяви - 10.06.2019 року) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

За подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 2 п. 1 частини 2 статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Ціна позову складає 112 059, 50 грн. (вартість 1/2 частки спіного майна).

Тобто позивачка при подання позову до суду повинна була сплатити судовий за вимоги майнового характеру 1 120,59 грн., а за вимоги немайнового характеру 768,40 грн., а всьго -1 889 грн.

З апеляційної скарги на рішення суду 2 833,49 грн. (1 680,89 + 1 152, 60) - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (в редакціїї Закону України «Про судовий збір» чинному на момента подання апеляційної скарги).

Судовий збір, що підлягає стягненню з відповідачів складе: позовні вимоги майнового характеру - (65 000 грн. х 1 120,59) : 112 059,50 = 650 грн.; (65 000 х 1 610, 89) : 112 059,50 = 975 грн., всього 1 625 грн.; позовні вимоги немайнового характеру - 768,40 + 1 152,60 = 1 921 грн., разом 1 625 грн. + 1 921 грн. = 3 546 грн., тобто по 1 773 грн. з кожного відповідача.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року та додаткове рішення Дружківського міського суду Донецької області від 12 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 21 березня 2008 року по 31 липня 2017 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобілю марки «Opel» модель Vivaro, реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2003 року випуску, колір білий, № двиг. НОМЕР_5 , № куз. НОМЕР_6 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі по 1 773 (одна тисяча сімсот сімдесят три) гривні, з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: І.В. Кішкіна

Я.В. Хейло

Повний текст постанови складено 23 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич