Житомирський апеляційний суд
Справа №278/183/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/183/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Грубіяна Є.О. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 537 394,36 грн. боргу за договором позики та 100 000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.01.2016 (так в позовній заяві) ОСОБА_2 позичила у нього грошові кошти в сумі 12 000 доларів США та взяла на себе зобов`язання повернути взяті у борг кошти за першою вимогою. Однак, всупереч наявних домовленостей, відповідачка на його вимогу позичені кошти не повертає, внаслідок чого він змушений був звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що одержання ОСОБА_2 25.01.2016 коштів в сумі 12 000 доларів США від ОСОБА_1 підтверджується оригіналом розписки, який знаходиться у позивача. Відповідачка на усні вимоги позивача лише зобов`язується повернути борг, проте ніяких додаткових документів не складає. В апеляційній скарзі також зазначається, що відповідачка в дійсності склала декілька розписок про отримання коштів, так як отримувала кошти в борг від ОСОБА_1 частинами: 25.01.2016 -5000 доларів США в рахунок викупу приміщення (актового залу) за адресою АДРЕСА_1 ; 25.01.2016 - 8 000 доларів США в рахунок викупу зазначеного приміщення та 03.07.2016 10 000 доларів США також в рахунок викупу зазначеного приміщення. Однак 26.02.2018 ОСОБА_2 склала наступну розписку про отримання від ОСОБА_1 12 000 доларів США, в якій вже не зазначалося для яких цілей і за що вона їх отримала.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 заперечила щодо позовних вимог, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначила, що категорично заперечує проти приєднання до матеріалів справи документів під назвою «Розписка», що датовані 25.01.2016, 03.06.2016, 25.01.2016, оскільки позивачем порушено порядок подачі доказів у суді першої інстанції, обставини складання цих документів не були предметом розгляду. Крім того, сума коштів в долучених до апеляційної скарги копіях документів не відповідає сумі позову. Вказала, що з розписки, складеної 26.02.2018 вбачається тільки те, що кошти в сумі 12 000 доларів США ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 без будь-яких зустрічних зобов`язань, тобто зі змісту розписки не вбачається отримання грошових коштів саме у борг та не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник адвокат Дятел В.І. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року справа № 524/4946/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року справа № 757/27533/15-ц та постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

З тексту розписки, наданої позивачем до суду, вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 12 тисяч доларів США., дата складення 26.02.2018 року (а.с.3).

Написання розписки ОСОБА_2 не заперечується.

Проте відповідачка заперечує факт укладення саме договору позики, посилаючись на те, що між нею та позивачем існували договірні відносини, які ґрунтувались на договорі оренди приміщення від 10 листопада 2003 року, внаслідок чого у ОСОБА_1 (орендаря по договору) утворилася заборгованість з моменту укладення договору оренди по виплаті орендної плати за декілька років, оскільки останній планував в подальшому викупити це приміщення. У 2018 році позивач вирішив відмовитись від викупу згаданого приміщення, сплатив ОСОБА_2 всю плату по останній день оренди і звільнив приміщення. Після внесення суми заборгованості по орендній платі ОСОБА_1 , відповідачка надала йому розписку 26.02.2018р.

Отже, зі змісту розписки про отримання відповідачкою 12 000 доларів США, вбачається, що у ній не вказано у зв`язку з чим і для яких цілей остання отримала ці кошти (у позику, на зберігання чи інше) та на який термін, відсутнє посилання на зобов`язання повернення коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час її перегляду в суді апеляційної інстанції, не довів належними та допустимими доказами, що між сторонами було укладено договір позики, а приєднана до матеріалів справи розписка від 26 лютого 2018 року свідчить лише про отримання відповідачкою від позивача 12000 доларів США та не підтверджує обов`язку їх повернення.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність інших розписок, за якими позивач передавав відповідачці кошти в рахунок викупу приміщення (актового залу) за адресою АДРЕСА_1 не впливають на суть цього спору, оскільки не підтверджують наявність боргових відносин між сторонами згідно розписки від 26.02.2018.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що районним судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування чи зміни не вбачає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.09.2020.

Головуючий Судді