ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5649/20 Справа № 191/2017/15 Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Іларіонівської селищної ради Синельниківського району, третя особа Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування за законом та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Іларіонівської селищної ради Синельниківського району, Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, третя особа Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних зв`язків, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_3 , Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування за законом. Посилалась на те, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями на АДРЕСА_1 . Із травня 1996 року до 10 лютого 2014 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю в указаному будинку, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, але шлюб не зареєстрували. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя він склав заповіт на її ім`я, але той був визнаний недійсним. Після його смерті відкрилася спадщина на вказаний вище будинок. 30 серпня 2014 року вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно (в порядку спадкування за заповітом), проте отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів на будинок. Встановлення юридичного факту її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини має значення для належного оформлення права на спадщину та одержання свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом, а також відсутність спадкоємців за законом першої, другої, третьої черг, вона відповідно до статті 1264 ЦК України має право на спадкування за законом у четверту чергу як така, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Позивач просила суд встановити факт, який має юридичне значення, про те, що з травня 1996 року до 10 лютого 2014 року вони зі ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , тобто до дня смерті ОСОБА_4 , та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на житловий будинок загальною площею 32,8 кв. м, житловою площею 14,9 кв. м, з господарськими спорудами та будівлями на АДРЕСА_1 .

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, Ленінської районної ради м. Дніпропетровська про встановлення факту родинних зв`язків, посилаючись на те, що 14 лютого 2014 року вона подала до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , але нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки є два спадкоємці на майно померлого. Документів на житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , вона не має. Просила суд встановити факт родинних зв`язків, а саме те, що вона, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є троюрідною племінницею ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Синельникове, і є родичем шостого ступеня споріднення; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будинок, розташований на АДРЕСА_1 , загальною площею 32,8 кв. м, житловою площею 14,9 кв. м та на господарські споруди і будівлі.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня смерті ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок загальною площею 32,8 кв. м, житловою площею 14,9 кв. м, з господарськими спорудами та будівлями, розташований

на АДРЕСА_1 . В іншій частині позову ОСОБА_2 та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка участі у розгляді справи вона не брала, але вважає, що оскаржуваним судовим рішенням суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, а тому вважає, що має право на його апеляційне оскарження. Скарга обгрнутована тим, що оскаржуваним рішенням встановлено факт проживання ОСОБА_2 зі ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а дана обставина є єдиною підставою для оспорювання в судовому порядку її права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка раніше перебувала у власності ОСОБА_4 і яка, на думку ОСОБА_2 , входить

до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 , право власності

на яку заявник набула за договором купівлі-продажу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.

Постановою Верховного суду від 18 березня 2020 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року скасовано, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та дослідивши обставини по справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційне провадження підлягає закриттю виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Встановлено факт того, що ОСОБА_2 й ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме по день смерті ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок загальною площею 32, 8 кв. м., житловою площею 14, 9 кв. м., господарські споруди та будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилається на те, що встановлений оскаржуваним рішенням факт проживання ОСОБА_2 зі ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу впливає та порушує її права на володіння квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 . Проте, дане нерухоме майно не є предметом розгляду цієї справи.

Відповідно до договору купівлі-продажу зазначеної квартири сторонами договору є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які не приймали участі у розгляді даної справи.

Будь-яких доказів, що квартира, яка належить на праві власності ОСОБА_1 входить до складу спадщини після померлого ОСОБА_4 . Заявником надано не було. Крім того, в цій справі не вирішувалось питання щодо визначення складу спадщини.

Отже, саме лише посилання заявника на те, що встановлення факту є єдиною підставою для оспорювання в судовому порядку її права власності на квартиру колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки обставини щодо правомірності набуття право власності на зазначену квартиру встановлюються і підлягають дослідженню в іншій цивільній справі.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Згідно ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст.6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Верховний Суд в своїй постанові від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17 наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі №916/914/19.

З огляду на обставини справи, зміст наведених норм процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , яка не брала участі у розгляді справи та подала апеляційну скаргу, не надала належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням у розумінні положень ст. 352 ЦПК України вирішено питання про права та інтереси.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року розгляду по суті не підлягає, а апеляційне провадження по ній підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 367 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Іларіонівської селищної ради Синельниківського району, третя особа Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування за законом та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Іларіонівської селищної ради Синельниківського району, Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, третя особа Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних зв`язків.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Ухвала суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров