ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 629/1974/18-ц

провадження № 22ц/818/2168/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представниця позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представники відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В.,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , представники позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 , представниця відповідачки за зустрічним позовом Соколова Р.І.,

третя особа за зустрічним позовом Лозівська державна нотаріальна контора Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 січня 2020 року в складі судді Каращука Т.О.

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Тетяна Василівна, про визнання договору міни недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до розпорядження голови Лозівської районної державної адміністрації Харківської області від 10 грудня 2002 року №568 ОСОБА_6 отримав у власність земельну частку (пай) площею 7,1056 умовних кадастрових гектарів на контурі № НОМЕР_1 на землях Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області Колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень», яка складається з двох земельних ділянок площею 1,2965 га та 5,8091 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказала, що на дану земельну частку (пай) ОСОБА_7 02 січня 2003 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №765815, який зареєстрований в Книзі записів актів на право приватної власності за №557.

Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, та згідно заповіту від 17 квітня 2003 року все своє майно заповів їй.

Вказала, що після смерті ОСОБА_8 вона отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку розміром 7, 68 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень» Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області, однак, не мала можливості оформити спадщину на все майно, зокрема, земельний пай площею 7,1056 га, оскільки мала лише копію державного акту.

Зазначила, що 06 березня 2017 року звернулась до Царедарівської сільскої ради Лозівського району Харківської області з клопотанням про виділення в натурі земельної частки (паю) в розмірі 7,1056 га і отримала відповідь про відмову в задоволенні заяви, оскільки ОСОБА_9 укладено договір міни земельної ділянки на свиню відгодовану, на підставі якого земельна ділянка належить ОСОБА_3 .

Вказала, що звернулась до Міськрайонного управління Держгеокадастру у Лозівському районі Харківської області та отримала відповідь, що станом на 31 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_8 зареєстровано Державний акт на право власності на земельні ділянки площею 5,8091 га з кадастровим номером :02:000:0110 та площею 1,2965 га з кадастровим номером :02:000:0111, розташовані на землях Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області, однак згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 березня 2018 року право власності на ці земельні ділянки зареєстровано 14 березня 2017 року за ОСОБА_3 на підставі договору міни від 10 липня 2003 року.

Зазначила, що шляхом укладення 10 липня 2003 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 договору міни земельних ділянок на свиню відгодовану здійснено в обхід мораторію на заборону відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Вказала, що ОСОБА_3 набув права власності на земельну ділянку площею 7,1056 га, яку попереднім власником ОСОБА_9 отримано у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель державної власності, а не за рахунок земельної частки (паю), чим порушено мораторій на відчуження таких земельних ділянок.

Зазначила, що обміненими можуть бути лише земельні ділянки за схемою «пай на пай», отже договір міни земельної ділянки на свиню відгодовану є незаконним та недійсним.

Вказала, що про наявність договору міни дізналась лише 20 березня 2017 року, тому строк позовної давності не пропустила.

Просила визнати недійсним договір міни земельної ділянки, серія та номер 4349, укладений 10 липня 2003 року площею 5,8091 га, кадастровий номер :02:000:0110, та площею 1, 2965 га за кадастровим номером :02:000:0111 на свиню відгодовану, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 5,8091 га, кадастровий номер :02:000:0110, та площею 1, 2965 га за кадастровим номером :02:000:0111, що розташована на землях Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області згідно договору міни від 10 липня 2003 року.

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Лозівська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що видане ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 липня 2006 року є незаконним, оскільки видано на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) від 17 червня 2000 року №8353, який з 02 січня 2003 року є недійсним, у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 отримано державний акт на право приватної власності на землю.

Вказав, що у ОСОБА_1 відсутні будь-які права на обміняну земельну ділянку, оскільки на час укладення договору вона не мала жодних прав на спірну земельну ділянку, а на момент смерті ОСОБА_8 він вже також не мав права власності на земельну ділянку, адже відчужив її за договором міни та не міг передати у спадок.

Просив визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 липня 2006 року ВСХ №812085, видане ОСОБА_1 Лозівською державною нотаріальною конторою Харківської області, недійсним.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час укладення договору міни та дотепер в Україні діє мораторій на продаж та відчуження іншим чином земельних ділянок сільськогосподарського призначення; що земельна ділянка могла бути обміняна лише на іншу земельну ділянку, а не на свиню; що станом на 2012 рік спірні земельні ділянки все ще були зареєстровані за ОСОБА_9 , тобто входять до складу спадщини, а відповідач зареєстрував на них право власності лише у 2017 році.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Піддубного Р.М., Коваленко І.П., Тичкової О.Ю. від 24 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та вирішено розглядати справу з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Піддубного Р.М., Коваленко І.П., Тичкової О.Ю. від 06 березня 2020 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

06 березня 2020 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду без змін. Вказав, що ОСОБА_1 безпідставно посилається на норми чинного ЦК України, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК УРСР в редакції 1963 року. Зазначив, що заборона на відчуження земельних ділянок шляхом міни з`явилась у ЗК України тільки з 06 жовтня 2010 року, тому договір міни земельної ділянки від 10 липня 2003 року відповідав вимогам чинного на той час законодавства. Вказав, що ОСОБА_6 скористався своїм правом на відчуження земельної ділянки шляхом її міни, отже на час смерті вже не був її власником, тому спірна земельна ділянка не може входити до складу спадщини. Зазначив, що посилання ОСОБА_1 на Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 вже мав державний акт на право приватної власності на землю. Зазначив, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено строків, в які необхідно проводити державну реєстрацію договорів міни. Вказав, що посилання ОСОБА_1 на практику Верховного Суду та Верховного Суду України є недоречними, оскільки фактичні правовідносини у цих справах є різними.

Також 06 березня 2020 року від представника приватного нотаріуса Лозівського нотаріального округу Руденко Т.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Вказала, що на час укладення оспорюваного договору міни у законодавстві не було заборони на відчуження земельних ділянок шляхом міни, а також було передбачено лише нотаріальне посвідчення договору, аби він був дійсним, натомість державна реєстрація правочинів не передбачалась. Отже, договір міни від 10 липня 2013 року відповідав вимогам чинного на той час законодавства. Зазначила, що сертифікат на право власності на земельну частку (пай) від 17 червня 2000 року є недійсним з 02 січня 2003 року, коли ОСОБА_6 отримав державний акт про право приватної власності на землю. Зважаючи на це, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Овсяннікової А.І., Бровченка І.О., Котелевець А.В. від 21 квітня 2020 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

24 червня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 629/1974/18 (22ц/818/2168/20), та ухвалою від 25 червня 2020 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду в оскаржуваній частині скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що земельна ділянка, яка була обміняна на свиню відгодовану, та земельна ділянка, яку успадкувала ОСОБА_1 це дві різні ділянки; що ОСОБА_1 не була учасником спірного правочину, а тому не має жодного відношення до спірної земельної ділянки; що спірний правочин не може порушувати прав ОСОБА_1 як спадкоємиці, так як на момент смерті ОСОБА_8 спірна земельна ділянка вже не належала спадкодавцю; що договір був укладений згідно чинного на той час законодавства, у якому не було заборони на відчуження земельної ділянки шляхом міни, отже підстави для визнання договору міни недійсним відсутні.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 був власником сертифікатів про право на земельну частку (пай): серії РН № 895976, виданого 04 березня 2003 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 квітня 2003 року НОМЕР_2 , зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів за № 7825; та серії ХР № 0221459, виданого 17 червня 2000 року на підставі розпорядження голови Лозівської РДА від 16 квітня 1997 року № 227, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів за № 8353, що підтверджується копіями витягів зі справи по паюванню земель колективної власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень» (про визначення вартості земельної частки (паю) від 17 січня 2006 року та від 23 травня 2006 року. Земельні ділянки розташовані на землях Царедарівської сільської ради Колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень», цільове призначення для сільськогосподарського використання, площа по 7,68 умовних кадастрових гектарів (а. с. 163, 173, том 1).

Як вбачається з Державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 №765815 від 01 січня 2003 року, ОСОБА_7 на підставі розпорядження голови Лозівської райдержадміністрації від 10 грудня 2002 року №568 передана у приватну власність земельна ділянка площею 7,1056 га, яка розташована на території Царедарівської сільської ради Колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 13, том 1).

З плану зовнішніх меж земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка площею 7,1056 га складається з двох земельних ділянок: площею 1,2965 га, кадастровий номер :02:000:0111, та площею 5,8091 га, кадастровий номер :02:000:0110.

Вказаний державний акт станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано на ім`я ОСОБА_8 в Книзі 1 записів державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку фізичних осіб з 15 січня 2003 року, що підтверджується листом начальника Міськрайонного управління у Лозівському районі та м. Лозовій Головного управління Держгеокадастру в Харківській області від 23 березня 2018 року № 57/124-18 (а. с. 18, том 1).

17 квітня 2003 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті та на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Царедарівської ради народних депутатів Лозівського району Харківської області та зареєстровано під номером 17 (а. с. 161, том 1).

10 липня 2003 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за № 4349, згідно якого ОСОБА_6 обміняв належну йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Р2 № 765815 земельну ділянку, яка перебуває на території Царедарівської сільської ради Колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень» Лозівського району Харківської області розміром 7,1056 га, на належну ОСОБА_3 свиню відгодовану (а. с. 79, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а. с. 11, том 1).

Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняла ОСОБА_1 шляхом подачі відповідної заяви від 12 грудня 2005 року до Лозівської нотаріальної контори Харківської області (а. с. 156, том 1).

17 лютого 2006 року державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Даниленко Н.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване у реєстрі за № 2-407, згідно якого вона є спадкоємицею зазначеного в заповіті цілої частки майна ОСОБА_8 , що складається з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень», яке знаходиться у с. Царедарівка Лозівського району Харківської області розміром 7,68 умовних кадастрових гектарів (а. с. 168, том 1).

Вказане право на земельну частку (пай) належало спадкодавцю на підставі дубліката сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РН № 895976, виданого Лозівською районною державною адміністрацією Харківської області від 28 лютого 2003 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 04 березня 2003 року за № 7825 (а. с. 163, 168, том 1).

05 липня 2006 року державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Даниленко Н.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване у реєстрі за № 2-1723, згідно якого вона є спадкоємицею зазначеного в заповіті цілої частки майна ОСОБА_8 , що складається з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень», яке знаходиться у с. Царедарівка Лозівського району Харківської області розміром 7,68 умовних кадастрових гектарів (а. с. 12, 175, том 1).

Вказане право на земельну частку (пай) належало спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ХР № 0221459, виданого Лозівською районною державною адміністрацією Харківської області від 24 квітня 2000 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 17 червня 2000 року за № 8353 (а.с. 173, 175, том 1).

06 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Царедарівського сільського голови із заявою щодо надання клопотання до Лозівської районної державної адміністрації із зазначенням номеру земельної ділянки колективної власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень» та номеру контуру по жеребкуванню власників земельних часток (а. с. 16, том 1).

На вказану заяву ОСОБА_1 Царедарівською сільською радою Лозівського району надано відповідь від 20 березня 2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_6 отримав відповідно до розпорядження голови Лозівської райдержадміністрації від 10 грудня 2002 року № 568 у власність земельну частку (пай) № НОМЕР_3 , площею 7,1056 на контурі № НОМЕР_4 , на яку йому 02 січня 2003 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №765815. Також ОСОБА_1 повідомлено, що згідно договору міни від 10 липня 2003 року ОСОБА_6 обміняв дану земельну частку (пай) на свиню відгодовану, яка належала ОСОБА_3 на підставі накладної №2044 від 10 липня 2003 року, виданої ПОСП імені Л.Г. Хворостяного (а. с. 17, том 1).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 березня 2018 року вбачається, що право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0111 площею 1,2965 га, та :02:000:0110 площею 5,8091 га, 14 березня 2017 року зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору міни від 10 липня 2003 року (а. с. 14-15, том 1).

30 листопада 2018 року постановою державного нотаріуса Первомайської державної нотаріальної контори Мірошниченко М.О. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0111 площею 1,2965 га, та :02:000:0110 площею 5,8091 га, зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 93, том 1).

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, яка перебуває під особливою охороною держави. Право власності набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою включно у відповідності до закону.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки спірний договір укладено 10 липня 2003 року, тобто до введення в дію Цивільного Кодексу України 2003 року, правовідносини, що є предметом даного спору, згідно приписів пункту 4, пункту 7 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України регулюються ЦК України 1963 року.

Частиною 1 статті 48 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 241 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Статтею 242 ЦК УРСР встановлено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до статті 131 ЗК України в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

За змістом статей 110, 111 ЗК України в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни, на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Право на земельну ділянку може бути обмежено законом або договором шляхом встановлення, зокрема, заборони на продаж або інше відчуження певним особам протягом установленого строку.

Згідно статті 210 ЗК України в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни, угоди, укладені з порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Пунктом 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Таким чином, оборотоздатність земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, є обмеженою.

Водночас, заборона відчуження, встановлена вказаним пунктом, передбачала винятки, зокрема, можливість обміну земельної ділянки.

Разом з тим, зміст пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у вказаній редакції необхідно тлумачити таким чином, що ним передбачено виключення лише для договорів міни, за якими відбувається обмін однієї земельної ділянки сільськогосподарського призначення на іншу такого ж цільового призначення, а не на інше, зокрема, рухоме майно.

Як вбачається з оспорюваного договору міни від 10 липня 2003 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , на його підставі належна ОСОБА_7 земельна ділянка була обміняна на відгодовану свиню.

Однак, дія мораторію на відчуження земельних ділянок (паїв) сільськогосподарського призначення на час укладення договору міни не поширювалась на правочини щодо обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку. В даному випадку відбувся не обмін земельними ділянками, а відчуження земельної ділянки, що було заборонено законом.

Оскільки договір міни укладено всупереч вимогам пункту 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), що в силу положень закону є підставою для визнання його недійсним, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання такого договору недійсним.

Зазначаючи, що договір міни був укладений згідно чинного на той час законодавства, у якому не було заборони на відчуження земельної ділянки шляхом міни, суд першої інстанції не врахував, що законом зроблено виняток лише щодо можливості міни земельної ділянки на іншу земельну ділянку, а не на будь-яке майно. Тлумачення змісту пункту 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України у редакції станом на 10 липня 2003 року таким чином, що він не містив заборони на укладення договору міни земельної ділянки на будь-яке відмінне від земельної ділянки майно, є помилковим та ґрунтується на неправильному розумінні букви та духу цієї норми.

При цьому, судова колегія дійсно не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», на який посилалась ОСОБА_1 .

Стаття 14 цього Закону не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Частина перша статті 14 цього Закону лише визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).

Вказаний закон застосовується лише одноразово при переведенні земельної ділянки (паю) з невизначеними межами в закріплену на місцевості земельну ділянку з конкретним цільовим призначенням.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18, провадження № 14-66 цс 19.

Оскільки предметом спірного договору міни була земельна ділянка, яка належала ОСОБА_7 на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, а не земельна частка (пай) як складова єдиного масиву, судова колегія не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин норм зазначеного закону.

Однак, посилання позивачки на норми вказаного Закону, як і на норми чинного ЦК України, а не ЦК УРСР, чинного на час укладення оспорюваного договору, не є підставою для відмови у задоволенні її вимог, враховуючи, що спірний договір міни укладено всупереч вимогам пункту 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України у редакції станом на час його укладення.

Висновки суду першої інстанції, що договір міни не може порушувати прав ОСОБА_1 , так як на момент смерті ОСОБА_8 спірна земельна ділянка вже не належала спадкодавцю, а також вона не була учасником цього правочину та не має жодного відношення до спірної земельної ділянки, судова колегія також вважає помилковим, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є спадкоємицею ОСОБА_8 за заповітом, отже укладений спадкодавцем договір міни, на підставі якого земельна ділянка вибула з його володіння, і який не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує права ОСОБА_1 як спадкоємиці.

Висновок суду першої інстанції, що земельна ділянка, яка була обміняна ОСОБА_9 на свиню відгодовану, та земельна ділянка, яку успадкувала ОСОБА_1 це дві різні ділянки, судова колегія вважає необґрунтованим, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 взагалі не успадковувала земельних ділянок після смерті ОСОБА_8 . Їй були видані свідоцтва про право на спадщину лише на право на земельні частки (паї). Саме неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки та відмова нотаріуса у видачі такого свідоцтва у зв`язку з тим, що власником спірних земельних ділянок наразі є ОСОБА_3 , й стала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом. Видача позивачці свідоцтва про право на спадщину на право на земельні частки (паї) не має правового значення у даних правовідносинах, оскільки як вбачається з матеріалів справи за життя ОСОБА_6 залишив заповіт на ім`я ОСОБА_1 , за змістом якого вона є спадкоємицею усього його майна, а не конкретних земельних ділянок чи земельних часток. Отже, вона як спадкоємиця усього майна ОСОБА_8 . На підставі заповіту має право оспорювати укладений ним договір міни, за яким ОСОБА_6 відчужив належну йому земельну ділянку.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про непоширення на спірні правовідносини заборон, встановлених пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, та не порушення прав позивачки таким договором, тобто про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору міни недійсним.

Оскільки укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 договір міни суперечить вимогам законодавства, ОСОБА_3 неправомірно набув право власності на спірну земельну ділянку, тому наявні підстави й для задоволення похідних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що була предметом договору міни.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 заявляв до суду першої інстанції клопотання про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності при зверненні до суду з позовом у цій справі, оскільки спірний договір міни укладено ще 10 липня 2003 року, а свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 , ОСОБА_1 отримала у 2006 році, тобто з цього часу їй відомо про можливість оформлення права власності на майно спадкодавця. Однак, позивачка звернулась до суду з цим позовом лише у квітні 2018 року (а. с. 42, том 1).

Також, про пропуск ОСОБА_1 позовної давності неодноразово зазначала й третя особа у справі приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Руденко Т.В. (а. с. 33, 111, том 1).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не було відомо про укладення між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 договору міни від 10 липня 2003 року до того, як вона отримала відповідь Царедарівської сільської ради Лозівського району від 20 березня 2017 року, з якої дізналась про цей договір (а. с. 17, том 1).

Оскільки про порушення свого права як спадкоємиці позивачка дізналась у 2017 році, а з позовом у даній справі звернулась у 2018 році, відсутні підстави вважати, що нею пропущений трирічний строк позовної давності.

Таким чином, оскільки оспорюваний договір міни, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку, належну ОСОБА_7 , укладено всупереч вимогам закону, що є підставою для визнання його недійсним та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку, судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині скасуванню.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов та апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягають задоволенню, судовий збір за їх подачу у розмірі 1762,00 грн (704,80 + 1057,20) підлягає стягненню на її користь зі ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 січня 2020 року в оскаржуваній частині скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Тетяна Василівна, про визнання договору міни недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати недійсним договір міни земельної ділянки, серія та номер № 4349, укладений 10 липня 2003 року, площею 5,8091 га, кадастровий номер :02:000:0110, та площею 1, 2965 га, кадастровий номер :02:000:0111 на свиню відгодовану, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 5,8091 га, кадастровий номер :02:000:0110, та площею 1, 2965 га, кадастровий номер :02:000:0111, що розташовані на землях Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області згідно договору міни від 10 липня 2003 року.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1762, 00 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року.