Провадження № 22-ц/812/1328/20 Доповідач апеляційної інстанції-Тищук Н.О.
№ 22-ц/812/1477/20
№ 22-ц/812/1480/20

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 488/4536/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Цуркан І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника позивача ОСОБА_1

адвоката Баранова Володимира Леонідовича

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва ухвалене 25 червня 2020 року суддею Чернявською Я.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 6 липня 2020 року), та за апеляційною скаргою

приватного акціонерного товариства «Оболонь»

на це ж рішення та додаткове рішення від 16 липня 2020 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до приватного акціонерного товариства «Оболонь»

про захист трудових прав,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПрАТ «Оболонь» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі з зобов`язанням переведення на легшу роботу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що з 2004 року працював на різних посадах у ПрАТ «Оболонь». З 10 липня 2018 року працював на посаді менеджера (управителя) із збуту у відділі територіальних продаж. У 2009 році при виконанні службових обов`язків, внаслідок ДТП, отримав виробничу травму з втратою працездатності на 30 %. 6 серпня та 19 вересня 2019 року звертався до керівництва з заявами про переведення за згодою сторін на легшу роботу оскільки з кожним роком йому все важче було виконувати службові обов`язки, пов`язані з переїздом у трьох областях південного регіону. Після декількох відмов у переведенні, керівництво компанії повідомило його про позитивне вирішення цього питання та запросило до головного офісу для здачі службового автомобіля. У відділі кадрів йому було запропоновано написати заяву про досягнення згоди сторін про звільнення з займаної посади з 30 вересня 2019 року для переведення на легшу роботу. Написавши заяву, повернувся до виконання службових обов`язків. 30 вересня 2019 року повідомив відповідача про перебування на лікарняному. 2 жовтня підприємством проведено з ним повний розрахунок, а 7 жовтня 2019 року він поштою отримав повідомлення про звільнення з роботи та трудову книжку.

Посилаючись на порушення його трудових прав звільненням з роботи за ініціативою власника на підставі його заяви про переведення на легшу роботу, ОСОБА_1 просив, враховуючи уточнення до позову (а.с. 72), визнати незаконним та скасувати наказ від 30 вересня 2019 року № 2044/к про звільнення, поновити його на роботі, зобов`язати перевести на легшу роботу та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У поданому відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, посилаючись на дотримання норм трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 на підставі його заяви про звільнення за угодою сторін.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року позов задоволено частково, скасовано наказ ПрАТ «Оболонь» від 30 вересня 2019 року № 2044/к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на посаді менеджера (управителя) зі збуту (територіальний сучасна торгівля), стягнуто 273 328, 40 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді. В іншій частині позовних вимог відмовлено. З ПрАТ «Оболонь» на користь держави стягнуто 4 446,14 грн. судового збору.

Додатковим рішенням цього ж суду від 16 липня 2020 року з ПрАТ «Оболонь» на користь ОСОБА_1 стягнуто 13 900 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення в частині відмови у зобов`язанні відповідача перевести його на легшу роботу. Посилався на те, що дотримався норм трудового законодавства при зверненні з заявою про переведення, проте роботодавцем його заяви були проігноровані. Також вказував на необґрунтованість в рішенні суду підстав відмови у задоволенні цієї позовної вимоги.

ПрАТ «Оболонь» у своїй апеляційній скарзі просило рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності неможливе при звільненні за ініціативою роботодавця, але допускається при звільненні за угодою сторін, як було звільнено ОСОБА_1 , також посилався на помилковість висновку суду щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудових відносин, оскільки заява написана ним власноруч та завчасно, а заяви про її анулювання позивач не подавав.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Оболонь», представник позивача просив апеляційну скаргу ПрАТ «Оболонь» залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник просили апеляційну скаргу ПрАТ «Оболонь» залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. Представники відповідача просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ПрАТ «Оболонь» - задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ПрАТ «Оболонь» - частково задовольнити з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено відповідачем з порушенням норм трудового законодавства України.

Однак з такими висновками в повній мірі погодитись не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 6 серпня 2019 року ОСОБА_1 звертався до керівництва ПрАТ «Оболонь» із службовою запискою про переведення за згодою сторін на легшу роботу у зв`язку з певними труднощами у виконанні службових обов`язків, внаслідок отриманої виробничої травми.

13 вересня 2019 року подав заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 30 вересня 2019 року.

19 вересня 2019 року знову звернувся до відповідача із службовою запискою про надання відповіді на його попередню службову записку.

30 вересня 2019 року генеральним директором ПрАТ «Оболонь» видано наказ № 2044/к про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера (управителя) із збуту (територіальна сучасна торгівля) на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Цього ж дня позивачу направлено лист про явку до відділу кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки та розрахунку по заробітній платі.

У відповідь на лист, 8 жовтня 2019 року ОСОБА_1 повідомив про неможливість з`явитись до відділу кадрів та просив направити йому вказані документи на домашню адресу.

15 жовтня 2019 року позивач звернувся до ПрАТ «Оболонь» з заявою про його незаконне звільнення та просив провести щодо цього службове розслідування.

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинений за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами.

Отже, підставою для звільнення ОСОБА_1 стала його особиста письмова заява з проханням звільнити його з займаної посади за угодою сторін з 30 вересня 2019 року. При цьому, зі змісту заяви, яка міститься в матеріалах справи, слідує, що позивач власноручно написав заяву про його звільнення за угодою сторін з 30 вересня 2019р. Вказана заява була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція. Тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Жодних доказів вчинення щодо позивача відповідачем тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення з 30 вересня 2019 року матеріали справи не містять.

У період з дати подання заяви - 13 вересня 2019 року до винесення наказу про звільнення 30 вересня 2019 року, ОСОБА_1 не звертався до відповідача з заявою про анулювання цієї домовленості.

Подання 19 вересня 2019 року службової записки з проханням надати відповідь на попередню службову записку, може свідчити про намір позивача продовжити роботу на іншій посаді, але не свідчить ні про згоду відповідача перевести його на легшу роботу, ні про анулювання домовленості про звільнення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстави для поновлення позивача на посаді відсутні. У зв`язку із цим відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та переведення на легшу роботу, які є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірності дій відповідача, який не перевів його на легшу роботу, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 43 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Вказаний висновок висловлений також у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196св19) та від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17 (провадження № 61-37451св18), від 8 липня 2020 року у справі № 752/11686/18 (провадження № 61-18741св19).

Враховуючи те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 видано ПрАТ «Оболонь» 30 вересня 2019 року, тобто у період його тимчасової непрацездатності, колегія суддів приходить до висновку про порушення його прав звільненням саме у день тимчасової непрацездатності, та вважає за можливе усунути це порушення шляхом зміни дати звільнення, тобто визначити дату припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності погодженої сторонами підстави для звільнення.

Оскільки наданий позивачем листок непрацездатності виданий на період з 30 вересня 2019 року по 8 жовтня 2019 року (стати до роботи 9 жовтня 2019 року), колегія суддів дійшла висновку про те, що порушення прав позивача, а саме звільнення його у день тимчасової непрацездатності, може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності погодженої сторонами підстави для звільнення, тобто дату звільнення ОСОБА_1 слід змінити з 30 вересня 2019 року на 9 жовтня 2019 року.

Зазначене кореспондується з Постановою Верховного Суду від 8 липня 2020р. у справі №752/11686/18 (провадження №61-18741св19).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та частково погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі ПрАТ «Оболонь».

З урахуванням викладеного, рішення суду від 25 червня 2020р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Оболонь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення. Крім того, в рішенні суду підлягає зміні дата звільнення позивача.

Додаткове рішення суду від 16 липня 2020р., на думку колегії суддів, підлягає скасуванню, як таке, що ґрунтувалось на частковому задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . З огляду на відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Оболонь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку підстави для стягнення з ПрАт «Оболонь» понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Керуючись статями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Оболонь» задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Оболонь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Оболонь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера (управителя) зі збуту (територіальна сучасна торгівля) приватного акціонерного товариства «Оболонь» відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України з 30 вересня 2019 року на 9 жовтня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 16 жовтня 2020 року