Номер провадження: 22-ц/813/4836/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дзиговської Світлани Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства «Одесаобленерго» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Одесаобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2019 року АТ «Одесаобленерго» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідачка є споживачем послуг АТ «Одесаобленерго» за адресою: АДРЕСА_1 , із присвоєним особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Згідно показань електролічильника №1119527 за особовим рахунком відповідачки, останньою спожито електроенергію за період із серпня 2016 року по грудень 2018 року (АТ «Одесаобленерго» проводилась поставка електроенергії на підставі ліцензії, котра втратила свою дію у 2019 році, саме тому заборгованість стягується із її виникнення включно по грудень 2018 року), згідно з деталізації нарахувань за спожиту електричну енергію нараховано заборгованість у розмірі 84 797,01 грн.. Боржником за вказаний розрахунковий період оплата здійснювалась частково.

02 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Одесаобленерго» із заявою про реструктуризацію заборгованості та між сторонами було укладено договір про погашення заборгованості №344138 від 05 квітня 2018 року, за яким відповідачка взяла на себе зобов`язання оплачувати згідно виставленого графіка заборгованості за спожиту електроенергію у загальному розмірі 75 172, 45 грн..

Проте, умови відповідного договору відповідачка належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31 грудня 2018 року її заборгованість зросла та складає 84 797, 01 грн..

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань ОСОБА_1 та виниклою заборгованістю, АТ «Одесаобленерго» звернулось до суду з даним позовом та просило його задовольнити в повному обсязі.

У встановлений судом строк, відповідач відзив на позов не надала.

Справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Одесаобленерго» заборгованість за оплату послуг із електропостачання у розмірі 75 664, 53 грн. та судовий збір у розмірі 1 714, 10 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Одесаобленерго» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 9 132,48 грн. і судового збору у розмірі 206,90 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у зазначеній частині в повному обсязі, в решті рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 05 жовтня 2020 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року оскаржується та переглядається в апеляційному порядку в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 9 132,48 грн. за період з червня 2018 року по грудень 2018 року.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, статтями 24-27 Закону України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року та Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженою постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 22 листопада 1999 року №1416 (далі - Методика) в редакція, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про електроенергетику», пунктів 19, 20, 42 Правил користування електричною енергією передбачено, що поставлена/отримана електрична енергія повинна оплачуватися щомісячно на підставі показань приладу обліку та в повному обсязі.

Згідно із статтею 27 Закону України «Про електроенергетику» правопорушення в електроенергетиці тягне за собою встановлену законодавством України цивільну, адміністративну і кримінальну відповідальність.

За приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами; наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги; квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця.

Згідно із пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, а у випадках, визначених цим Законом, також і витрати на обслуговування приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирах (приміщеннях) багатоквартирного будинку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно із пунктом 42 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, Побутовий споживач електричної енергії зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-технічних документів та договору; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів; забезпечувати збереження засобів обліку і пломб на них у разі розміщення засобу обліку в квартирі або на іншому об`єкті побутового споживача; невідкладно повідомляти енергопостачальника про недоліки в роботі засобу обліку; оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил та інші.

Пунктом 48 ПКЕЕН встановлено, що споживач несе відповідальність згідно з законодавством за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію, порушення правил користування електричною енергією, ухилення або несвоєчасне виконання рішень та приписів Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної енергії, розкрадання електричної енергії у разі самовільного підключення до електромереж і споживання електричної енергії без приладів обліку, пошкодження приладу обліку, розукомплектування та пошкодження об`єктів електроенергетики, розкрадання майна цих об`єктів, насильницькі дії, що перешкоджають посадовим особам енергопостачальника виконувати свої службові обов`язки.

При цьому користування електричною енергією - є споживання електричної енергії з дотриманням споживачем визначених відповідними договорами умов підключення електроустановок споживача до електричних мереж у точці приєднання, умов оплати купованої електричної енергії.

Пунктом 19 Правил передбачено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючим тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку.

Судом першої інстанції встановлено, що АТ «Одесаобленерго» постачає електричну енергію за адресою: АДРЕСА_1 , а споживач ОСОБА_1 використовує електричну енергію для власних потреб та здійснює розрахунки з енергопостачальником за спожиту електроенергію по обумовленим тарифам (цінам), у передбачені терміни, відповідно до договірних правовідносин, що підтверджуються відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та реєстрацією відповідача за вказаною адресою відповідно до виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію №1250 від 27 вересня 2018 року. Відповідач була власником квартири згідно договору купівлі-продажу від 30 листопада 2006 року.

Не спростовано належними та допустимими доказами те, що відповідачка як власник квартири та споживач послуг позивача належним чином їх оплату не здійснювала, у зв`язку з чим у неї станом на 05 квітня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 75 172, 45 грн..

02 квітня 2018 року відповідачка звернулась до позивача із заявою щодо реструктуризації заборгованості та між сторонами 05 квітня 2018 року було укладено договір про погашення заборгованості №344138, за яким ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання оплачувати згідно виставленого графіка заборгованість за спожиту електроенергію у загальному розмірі 75 172, 45 грн. (а.с. 13).

Згідно п. 3.2 договору, договір набирає чинності з дня його підписання та вважається дійсним до погашення заборгованості.

Доказів щодо погашення такої заборгованості зі сторони відповідачки до суду не надано. У зв`язку з несплатою вартості комунальних послуг заборгованість зросла та станом на грудень 2018 року включно склала загальну суму 84 797, 01 грн. (75 172, 45 грн. - за договором про погашення боргу №344138 від 05 квітня 2018 року та 9 654. 26 грн. за спожиту електроенергію, що виникла після укладення вищевказаного договору).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 серпня 2019 року (а.с. 28), право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , 12 червня 2018 року, було за рішенням державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу Мельник Т.В. (індексний №41552883 від 12.06.2018р.) перереєстровано на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп».

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 9 132,48 грн. за період з червня 2018 року по грудень 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що з 12 червня 2018 року відповідачкане є власником квартири, відносно якої позивачем надавались відповідні послуги, отже і підстав для стягнення заборгованості із цього часу з неї відсутні. Тому, можливе стягнути із відповідачки на користь позивача заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 75 172,45 грн. за договором про погашення боргу №344138 від 05 квітня 2018 року та 492,08 грн. заборгованості нараховану до кінця травня 2018 року, отже на загальну суму 75664, 53 грн.. Підстав для стягнення залишку заборгованості, нарахованого позивачем, саме з ОСОБА_1 з червня 2018 року судом не встановлено.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Так, частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не спростовані будь-якими належними доказами підстави позову. Навпаки, позивачем, АТ «Одесаобленерго», в судовому засіданні належним чином доведено, що відповідачка ОСОБА_1 продовжила проживати у спірній квартирі з червня по грудень 2018 року та споживала електроенергію.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, наступне, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми права, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що, виходячи із системного аналізу законодавства, яким регулюються порядок користування електроенергією споживачами, незалежно від зміни власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , фактичним споживачем електроенергії, що споживалася на побутові потреби в період з червня по грудень 2018 року є відповідач ОСОБА_1 .. Отже, між сторонами у справі в указаний період продовжувалися фактичні договірні відносини з постачання електроенергії та її споживання відповідачем.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що є законні підстави для збільшення заборгованості за спожиту електроенергію, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача, у розмірі 9 132,48 грн. за період з червня 2018 року по грудень 2018 року, а всього сума заборгованості становить загальний розмір 84 797,01 грн..

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, статті 12, 13, 89 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду й ухвалення нового рішення про задоволення позову в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 9 132,48 грн. за період з червня 2018 року по грудень 2018 року й стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Одесаобленерго» (, місцезнаходження м. Одеса, вул. М. Боровського, буд. 28-б) заборгованість за оплату послуг із електропостачання у розмірі 84 797,01 грн..

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач, АТ «Одесаобленерго», понесло і документально підтвердило витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2 881,50 грн. (а.с. 59), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з відповідачки на користь АТ «Одесаобленерго» підлягає присудженню судовий збір в сумі 2 881,50 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 370, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дзиговської Світлани Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства «Одесаобленерго» задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 рокузмінити в частині розміру заборгованості за оплату послуг із електропостачання.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Одесаобленерго» (, місцезнаходження м. Одеса, вул. М.Боровського, буд. 28-б) заборгованість за оплату послуг із електропостачання у розмірі 84 797,01 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Одесаобленерго» (, місцезнаходження м. Одеса, вул. М. Боровського, буд. 28-б) судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 05 жовтня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

А.І.Дрішлюк