Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/50/20
Єдиний унікальний №733/1481/19
Рішення

Іменем України

21 вересня 2020 року Ічнянський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючого судді: Карапиш Т.В.

при секретарі: Донченко В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ічня цивільну справу за позовом Ічнянського національного природного парку до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної випасанням худоби в заповідній зоні Ічнянського національного природного парку,

В С Т А Н О В И В:

Ічнянський національний природний парк звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної випасанням худоби в заповідній зоні Ічнянського національного природного парку в розмірі 3815 гривень 00 копійок, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 жовтня 2019 року інспектором з охорони природно-заповідного відділення фонду ІІ категорії Завадою М.В. складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 91 КУпАП відносно ОСОБА_1 , а саме: за те, що останній 04 жовтня 2019 року о 09-00 год. на території Ічнянського національного природного парку Хаєнківсько-Заудайського природоохоронного науково-дослідного відділення обхід № 3 квартал 9 виділ 2 випасав худобу в кількості 13 кіз та 15 овець, чим порушив ст. 21 ЗУ «Про природно-заповідний фонд». Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2019 року на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП, накладено адміністративне стягнення в розмірі 9 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без конфіскації знарядь і засобів вчинення правопорушення. Розмір завданої відповідачем шкоди становить 3815 гривень 00 копійок, яка обчислена у відповідності до додатку № 5 Постанови КМУ від 24 липня 2013 року № 541 «Такса для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд внаслідок самовільної заготівлі сіна або випасання худоби», та яка в добровільному порядку останнім не відшкодована, а тому змушені звернутися до суду про стягнення вищевказаної шкоди з останнього в примусовому порядку.

Представник Ічнянського національного природного парку Шага Н.В. в судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволенні.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що 04 жовтня 2019 року інспектором з охорони природно-заповідного відділення фонду ІІ категорії Завадою М.В. складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 91 КУпАП відносно ОСОБА_1 , а саме: за те, що останній 04 жовтня 2019 року о 09-00 год. на території Ічнянського національного природного парку Хаєнківсько-Заудайського природоохоронного науково-дослідного відділення обхід № 3 квартал 9 виділ 2 випасав худобу в кількості 13 кіз та 15 овець, чим порушив ст. 21 ЗУ «Про природно-заповідний фонд» (а.с.9,11).

Розмір заподіяної Ічнянському НПП шкоди становить 3815 (три тисячі вісімсот п`ятнадцять) гривень 00 копійок, яка обчислена у відповідності до додатку № 5 Постанови КМУ від 24 липня 2013 року № 541 «Такса для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд внаслідок самовільної заготівлі сіна або випасання худоби» (а.с.10).

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2019 року на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 91 КУпАП,

накладено адміністративне стягнення в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без конфіскації знарядь і засобів вчинення правопорушення (а.с.8).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням її речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Власник, права якого порушені, згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Тобто, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

З матеріалів справи вбачається, що право власності, право постійного користування чи право оренди на земельну ділянку, що розташована на території Ічнянського національного природного парку Хаєнківсько-Заудайського природоохоронного науково-дослідного відділення обхід № 3 квартал 9 виділ 2, де ОСОБА_1 випасав свою худобу, за Ічнянським національним природним парком не зареєстровано (а.с.58).

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

За змістом ст.71 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Отже, на підставі наведених процесуальних норм і досліджених по справі доказів суд вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами неправомірності дій відповідача, вчинених в заповідній зоні Ічнянського національного природного парку, а відтак і достатніх підстав для його відповідальності згідно положень ст.1166 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає не доведеним причинний зв`язок між діями відповідача та спричиненою шкодою, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Оскільки, суд відмовив у задоволенні позову, тому у відповідності до пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 13,56,71,76,81,141,258-259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 13,16, 293, 1166 ЦК України, Конституцією України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), «Про охорону навколишнього природного середовища» суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Ічнянського національного природного парку до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної випасанням худоби в заповідній зоні Ічнянського національного природного парку відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Ічнянський національний природний парк, адреса знаходження: 17600, м. Ічня, вул. Лісова, 43 Чернігівської області (р/р 7966 ДКСУ м. Київ МФО 820172, Код 33015993).

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 21 вересня 2020 року.

Суддя Т. В. Карапиш