справа № 753/9866/20 головуючий у суді І інстанції Заставенко М.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до досягнення дитиною повноліття.

Заява обґрунтована тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . На даний час боржник проживає окремо. Проживання дітей з одним із батьків не звільняє іншого з батьків від спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально забезпечувати її. При розлученні боржник висловлював свої позитивні наміри щодо сплати грошових коштів на утримання доньки без судових рішень, тобто, у добровільному порядку. Навіть наголошувалося на сумі не нижче 5 000 грн. Однак, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не дотримався своїх обіцянок, а останні вісім місяців зовсім ухиляється від відповідей на питання про матеріальне забезпечення дитини. У зв`язку з цим, у заявника є підстави вважати, що боржник у подальшому буде ухилятися від матеріального утримання, тобто, сплати аліментів, у добровільному порядку.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі судового наказу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що суд відмовив у видачі судового наказу, оскільки за відомостями електронного реєстру територіальної громади міста Києва за вказаною у заяві адресою зареєстрованим значиться ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заявник вказує на те, що у свідоцтві про одруження зазначено дату народження ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Він же і є батьком дитини ОСОБА_3 . У відомостях з електронного реєстру територіальної громади міста Києва вбачається відмінність лише в «по-батькові» - замість ОСОБА_2 зазначено ОСОБА_2, але, при цьому, та ж сама дата народження. Суд першої інстанції вирішив залишити дитину без засобів існування, ніж усунути сумнів у персональних даних щодо особи боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про відмову у видачі судового наказу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції керувався ч. 9 ст. 165 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами розгляду отриманих судом відомостей про місцезнаходження боржника - юридичної особи або фізичної особи - підприємця буде встановлено, що заява про видачу судового наказу не підсудна цьому суду, суд не пізніше десяти днів з дня надходження заяви постановляє ухвалу про передачу заяви про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами за підсудністю.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

З матеріалів справи вбачається, що після отримання заяви про видачу судового наказу суд зробив запит щодо встановлення зареєстрованого місця проживання боржника ОСОБА_2.

За відомостями електронного реєстру територіальної громади міста Києва «ГІОЦ/КМДА» за адресою - АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5).

Тобто, надана суду інформація не дає можливості встановити зареєстроване місце проживання боржника, оскільки боржником у даній справі є ОСОБА_2, а у відомостях, наданих суду, зареєстрованим за вказаною заявником адресою значиться ОСОБА_2. У зв`язку з цим, суд першої інстанції був позбавлений можливості як розглянути заяву по суті, так і передати заяву за підсудністю.

Оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції, заявник вказує на те, що суд повинен був усунути сумніви у персональних даних щодо особи боржника, з`ясувавши чи є це помилка в електронному реєстрі територіальної громади та додатково надіслати запит до відділу з питань реєстрації місця проживання, або за можливе змінення боржником «по батькові», про що може свідчити актовий запис, який також за можливе отримати лише за ухвалою суду.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ст. 165 ЦПК України суд першої інстанції зробив запит для визначення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання фізичної особи - боржника.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язок суду повторно звертатися до відповідного органу реєстрації з метою встановлення місця перебування та місця проживання особи-боржника та встановлювати чи мала місце помилка в електронному реєстрі або зміна «по батькові» боржника.

Таким чином, суд правомірно відмовив у видачі судового наказу, керуючись ч. 9 ст. 165 ЦПК України.

В апеляційній скарзі заявник вказує на те, що суд вирішив залишити дитину без засобів існування.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Крім того, згідно з вимогами ч. 2 ст. 161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови ОСОБА_1 у видачі судового наказу. При постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судове рішення складено 10 вересня 2020 року.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.