Справа №265/5240/20
Провадження №2/265/1459/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Копилової Л.В.,

за участю секретаря Куксенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання права на майно та звільнення його з під арешту,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання права на майно та звільнення його з під арешту.

В обґрунтування вимог зазначила, що в червні 2020 року вона вирішила продати будинок АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності, у зв`язку з чим звернулася до нотаріуса, однак їй було відмовлено в цьому, через те, що на вказаний будинок накладено арешт. 22 червня 2020 року вона звернулася з заявою до Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про зняття арешту, однак з наданої їй відповіді вбачається, що відносно неї не відкрито жодного виконавчого провадження, а її майно не обтяжувалося і для зняття арешту з майна підстав немає. За договором купівлі-продажу від 11 червня 2012 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Банк «БІГ Енергія» в особі представника ОСОБА_5, як продавцем від імені ОСОБА_2 , відповідно до положень ст.38 Закону України «Про іпотеку», п. 6.5 договору іпотеки, укладеного 16 липня 2004 року між ВАТ «Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_2 , власником предмету іпотеки на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 листопада 2009 року з однієї сторони та ОСОБА_1 , як покупцем з іншого боку, ВАТ «Банк «БІГ Енергія» передало у її власність будинок АДРЕСА_1 за плату в сумі 91523,48 гривень. Згідно п.7 вказаного договору загальна дійсна вартість предмету купівлі-продажу становить 89394 гривень. Не погодившись з цим договором ОСОБА_2 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя з позовом до ВАТ «Банк «БІГ Енергія», ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, однак 14 квітня 2020 року рішенням суду в задоволенні її позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2013 року рішення першої інстанції залишено без змін. Отже договір купівлі-продажу від 11 червня 2012 року є законним і підтверджує факт переходу права власності - 11 червня 2012 року. Тобто на час накладення арешту в межах виконавчого провадження відкритого щодо ОСОБА_2 13 листопада 202 року вона вже не була власником будинку.

З урахуванням цього, просить суд визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 та звільнити його з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Денисової І.М. 30 жовтня 2012 року у виконавчому провадженні № 32788033.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача Капустинська О.А. заперечувала проти задоволення позову. Крім того посилалася на відзив, в якому вказувала на те, що згідно даних бази АСВП у відношенні ОСОБА_1 на виконанні виконавчі документи не перебували, постанови про арешт майна боржника не виносились, майно яке належить ОСОБА_1 не обтяжувалось. ОСОБА_1 набула право власності на жилий будинок 11 червня 2012 року згідно договору купівлі - продажу №1166. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджує, що заяву про реєстрацію права власності позивач надав до Реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 12.12.2013 р., тобто право власності зареєстровано державним реєстратором тільки через півтора роки після набуття такого права. Згідно п.п.9,10 договору купівлі - продажу право власності на будинок у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору. Також необхідно здійснити державну реєстрацію права власності. Дії позивача не порушують норм законодавства, але створили ситуацію, яка спричинила негативні наслідки для самого позивача і полягає. 30.10.2012 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження відносно боржника ОСОБА_2 . Арешт накладено на все рухоме та нерухоме майно, яке їй належить. На момент прийняття рішення про арешт майна боржника, відомості про право власності на майно в Державному реєстрі речових прав не містили даних про право власності на майно позивача ОСОБА_1 , оскільки остання не звернулася до Державного реєстратора і не зареєструвала придбане майно. На сьогоднішній день боржником ОСОБА_2 заборгованість за рішеннями судів не погашена. Тому підстав для зняття арешту накладеного на майно боржника немає. Крім того, Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заперечує проти стягнення з нього судового збору у розмірі 840,80 гривень, оскільки вважає, що державним виконавцем були прийняті рішення та вжиті заходи до боржника відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і не порушують прав позивача.

Дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З копії договору купівлі-продажу від 11 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, вбачається, що ВАТ Банк «БІГ Енергія» в особі ОСОБА_5 , яка діє від імені ОСОБА_2 , власником будинку, що відчужується за цим договором з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони, укладено договір про відчудження будинку АДРЕСА_1 .

З Витягу з Державного реєстру правочинів від 11 червня 2012 року вбачається, що предметом правочину є будинок АДРЕСА_1 , відчужувач - ОСОБА_2 , набувач - ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 грудня 2013 року, будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Никоненко Т.В., реєстр № 1166.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта на нерухомого майна від 06 серпня 2020 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2012 року за № 1166.

30 жовтня 2012 року постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Денисової І.М. накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Особою, майно/права якої обтяжуються зазначена ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.2 ст.30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2ст.56 Закону України «При виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. В разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження,) накладеного на майно позивача, порушується її право власності, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна, оскільки суду не надано доказів наявності стосовно неї виконавчого провадження, в якому вона є боржником.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, суд не вбачає підстав для стягнення з ВДВС судового збору на користь позивачки у розмірі 840,80 гривень, оскільки вважає, що державним виконавцем були прийняті рішення та вжиті заходи до боржника ОСОБА_2 відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і не порушують прав позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 56, 59, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 30, 76-89, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання права на майно та звільнення його з під арешту, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Звільнити житловий будинок АДРЕСА_1 з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Денисовою І.М. від 30 жовтня 2012 року в межах виконавчого провадження № 32788033.

Рішення може бути оскражено до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 14 вересня 2020 року.

Суддя Л.В.Копилова