Справа № 167/1740/19 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І.
Провадження № 22-ц/802/846/20 Категорія: Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 04 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у якому також зареєстрований відповідач. Зазначила, що ОСОБА_2 її колишній чоловік, шлюб з яким рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.11.2013 року розірвано, а тому відповідач не являється членом її сім`ї. Зазначає, що відповідач хоча і зареєстрований за вказаною адресою, однак не проживає, оскільки житловий будинок знаходиться в аварійному стані та не придатний для проживання. Відповідач з сім`єю проживає в м. Луцьку, на неодноразові звернення про добровільне зняття з реєстрації відповідач не реагує. Реєстрація відповідача у будинку порушує її права, як власника будинку, створює їй перешкоди у здійсненні права щодо реалізації майна.

Просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 04 червня 2020 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, учасники справи у судове засідання сторони не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт відсутності відповідача без поважних причин понад встановлені строки за місцем його реєстрації в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та втратою у зв`язку з цим відповідачем права на користування цим житлом, оскільки даний житловий будинок знаходиться у аварійному стані та не придатний для проживання.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

З акту обстеження щодо фактичного проживання від 24.12.2019 року встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який згідно записів в погосподарській книзі №3 за 2019 рік більше п`яти років за вказаною адресою не проживає, оскільки будинок знаходиться в аварійному стані та не придатний для проживання (а.с.22).

З довідки Іванчицівської сільської ради Рожищенського району від 24.12.2019 року вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 знаходиться в аварійному стані та не придатний для проживання (а.с.7).

Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.11.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.8).

Звертаючись до суду, позивач визначила правовими підставами заявленого позову норми ч. 2 ст. 405 ЦК України, що члени сім`ї власника майна втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла за законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.( ст. 405 ЦК України).

Аналіз статі 405 ЦК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Як ствердила сама позивач, так і підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи , не проживання, як позивача так і відповідача в даному житловому будинку обумовлено саме непридатністю такого житла для проживання.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею статті 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такими, що в силу положень статті 405 ЦК України втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Судом першої інстанції оцінені: акт обстеження щодо проживання від 24 грудня 2019 року та довідка Іваничицівської сільської ради, складенні на підтвердження непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні у сукупності із іншими доказами у справі, враховано, що житловий будинок, непридатний для проживання.

Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин непроживання відповідача більше одного року у спірному житловому будинку у зв`язку із втратою інтересу до житла.

Крім того, позивач посилається , як на підставу заявленого позову так і доводів апеляційної скарги на те, що відповідач не є членом її сім`ї, оскільки шлюб між ними розірвано, а тому немає права користування житловим будинком, який належить їй на праві власності. Однак такі доводи є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно зі статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 11 вересня 2020 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 04 червня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді :