ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2662/20 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати,

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначав, до 14.02.2018 працював охоронцем в ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш». На порушення вимог ст.. 116 КЗпП України в день звільнення завод не здійснив виплату всіх сум, що належали йому від підприємства. Судовим наказом від 29.03.2018 з відповідача на його користь стягнута заборгованість із заробітної плати у розмірі 16 044, 01 грн. Посилаючись на те, що фактичних розрахунок був здійснений тільки 12.08.2019, просив суд на підставі ст.117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2018 по 11.08.2019 за 135 робочих днів у загальному розмірі 67 312,35 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 67 312,35 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на порушення вимог трудового законодавства роботодавець не виплатив у день звільнення працівника всі належні йому суми, а тому на підставі ст.117 КЗпП України підприємство зобов`язано виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові Державне підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» зазначає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права. Вважає, що ОСОБА_1 пропущений встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду за захистом порушеного права. Остаточний розрахунок із працівником був проведений 12.08.2019, а з відповідним позовом до суду він звернувся 11.12.2019, тобто з пропуском строку, встановленого ст.233 КЗпП України, клопотання про його поновлення позивач не заявляв, доказів поважності причини пропуску трьохмісячного строку не надавав. Крім того, підприємство вважає, що судом неправильно визначений середній заробіток позивача.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу в якій вказав, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Розмір середньоденного заробітку визначений судом у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995, а наведений відповідачем у апеляційній скарзі розрахунок є помилковим, оскільки відповідач визначає середньоденний заробіток шляхом ділення заробітної плати на кількість календарних днів, тоді як за п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати заробітна плата підлягає діленню на кількість фактично відпрацьованих днів.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (відповідно до преамбули цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Саме таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №910/4518/16 від 30.01.2019.

Встановлено, що з 20.03.2015 по 14.02. 2018 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш», де працював охоронцем /а.с.7-8/.

В день розірвання трудового договору належні працівникові від підприємства суми виплачені не були, у зв`язку із чим судовим наказом Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29.03.2018 з ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 16 044,01 грн. /а.с.9/.

Судовий наказ фактично виконано 12.08.2019, коли належні працівникові від підприємства суми надійшли на його банківський рахунок і він зміг ними скористатися /а.с.10/.

Частиною першою статті 233 КЗпП визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 11.12.2019, тобто із пропуском строку звернення до суду.

Доказів того, що позивач не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку визначеного законом, матеріали справи не містять.

Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Клопотань ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду не заявляв, доказів поважності пропуску встановленого законом строку звернення до суду за захистом порушеного права не надавав.

Отже вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, застосувавши до вказаних правовідносин частину 2 статті 233 КЗпП України.

Предметом спору у цій справі є стягнення компенсаційних виплат у зв`язку із порушенням строку розрахунку при звільненні. Вказані виплати не є заробітною платою, а отже положення ч.2 ст.233 КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджується.

Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим на підставі статті 376 ЦПК України в частині стягнення з позичальника заборгованості за відсотками, пенею і судовими штрафами воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інтонації, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апелянтом при зверненні до суду апеляційної інстанції був сплачений судовий збір в розмірі 1152,60 гривень, вказана сума судового збору відповідно до норм статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 .

Керуючись 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2020 року у цій справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , іпн: НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» (юридична адреса:72310, Запорізька область, м.Мелітополь, вул.. Інтеркультурна (Дзержинського), 191, 6) судові витрати в розмірі 1152,60 гривень ( одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні 60 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська