Справа № 462/2221/19 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2577/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 , його представника -

ОСОБА_2 ,представника позивача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 липня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 7/8 частини квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частини квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 3424 грн. 63 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його частково скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким поділити квартиру порівну, визнавши право власності на 1/2 частину квартири за кожним з них.

Апелянт зазначає, що між ним та позивачем існувала домовленість про спільну купівлю спірної квартири, за яку кожен з подружжя внесе половину вартості квартири: позивач - за рахунок коштів, одержаних від продажу належної їй на праві особистої власності однокімнатної квартири по АДРЕСА_3 , а він (апелянт) - за рахунок коштів, позичених у своєї сестри ОСОБА_5 , а тому спірна квартира підлягає поділу між ними в рівних частках.

Вважає, що позивач не довела ту обставину, що всі кошти від продажу належної їй квартири вона внесла саме у придбання спірної квартири, оскільки сам по собі факт продажу квартири позивача та придбання спірної квартири в один день не є доказом, що всі кошти були витрачені на спірну квартиру.

Крім того, зазначає, що суд при поділі спірної квартири виходив із її первинної вартості, не встановивши вартості квартири на момент її поділу, оскільки вартість квартири змінилась за час експлуатації впродовж десяти років.

Апелянт просить врахувати, що справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження і у нього не було достатньо часу, щоб подати відзив на позовну заяву та докази на підтвердження обставин в обгрунтування своїх заперечень.

Сторона позивача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апелянта і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Звертає увагу, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами і працею в набутті майна, а відтак, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вважає, що суд правильно визначив частки сторін у спірній квартирі, враховуючи той факт, що лише 2/8 частини квартири було придбано за спільні кошти подружжя, а решта квартири (6/8 частини) - придбано за особисті кошти позивача, які вона отримала від продажу належної їй на праві власності (подарованої) квартири.

Наголошує, що апелянтом не доведено, як саме житло змінилось у своїй вартості і які були внесені покращення у квартиру та не названо джерело власних коштів, які нібито внесені в покращення житла.

Позивач стверджує, що за час їхнього спільного з відповідачем подружнього життя вони жодних коштів ніколи не позичали, а долучена до апеляційної скарги розписка від 23 червня 2009 року не є належним та допустимим доказом у справі і викликає сумнів у її достовірності, окрім того, відповідач на цю розписку у відзиві на позовну заяву не посилався.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17).

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України, речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2005 року, який розірвано в судовому порядку рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 04 січня 2019 року (а.с.13, 24).

Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22, 23).

Предметом спору є квартира АДРЕСА_4 .

Спірна квартира куплена позивачем ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. і зареєстрованого в реєстрі за №3770, за ціною 342463 грн. 50 коп., що еквівалентно 45000 доларам США, і в цілому зареєстрована за позивачем на праві власності (а.с.14-16, 18).

Цього ж дня, 23 червня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3763, позивач ОСОБА_4 продала однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 за ціною 251139 грн. 90 коп. (а.с.21).

Вказана квартира належала позивачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 08 квітня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Цьолковською І.С. (а.с.19, 21), а відтак, в силу вимог ст.57 СК України, була особистою власністю позивача.

Задовольняючи позовні вимоги позивача та присуджуючи їй 7/8 частин спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що при купівлі спірної квартири внесок позивача за рахунок її особистих коштів у сумі 251139 грн. 90 коп. становив 6/8 частин квартири, а 2/8 частини квартири придбано за рахунок спільних коштів подружжя, а тому лише 2/8 частини квартири підлягало поділу між ними в рівних частках (по 1/8 частині кожному), як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки наданими позивачем і зазначеними вище письмовими доказами підтверджено, що продаж належної особисто позивачу на праві власності (подарованої) квартири здійснювався в один і той же день, що й купівля нею спірної квартири.

При цьому, необхідно зазначити, що продаж належної позивачу квартири передував купівлі нею спірної квартири, що підтверджується посвідченням та реєстрацією проданої квартири за АДРЕСА_6 , а купленої (спірної) квартири - за № НОМЕР_1 .

У зв`язку з цим, доводи апелянта про недоведеність позивачем факту внесення у купівлю квартири її особистих грошових коштів у сумі 251139 грн. 90 коп., є безпідставними, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що така значна сума грошових коштів була витрачена на придбання іншого цінного майна або використана позивачем у власних інтересах.

Колегія суддів не бере до уваги долучену відповідачем до апеляційної скарги копію розписки від 23 червня 2009 року про позику у своєї сестри ОСОБА_8 грошей на суму 23000 доларів США для купівлі спірної квартири (а.с.81), оскільки такий доказ відповідач не подавав для дослідження до суду першої інстанції і, окрім того, згоди позивача на позику вказаних грошових коштів він не отримував і вимоги про поділ боргових зобов`язань між ним та позивачем за цією розпискою не заявляв, хоча за змістом розписки позика надавалась в інтересах сім`ї для купівлі спірної квартири, що все це у своїй сукупності підтверджує неналежність та недопустимість цього доказу.

Доводи апелянта про те, що він не мав можливості подати вказану вище розписку до суду першої інстанції є голослівними, оскільки, отримавши позовну заяву 07 червня 2019 року (підпис на обкладинці справи), у відповідача було більше місяця часу для того, щоб написати відзив на позовну заяву та подати докази на підтвердження своїх заперечень.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач підтвердив ту обставину, що жодних вимог до позивача по вказаній вище борговій розписці він не пред`являв.

Доводи апелянта про те, що судом не визначено вартості спірної квартири на момент її поділу в судовому порядку, є безпідставними, оскільки, як уже зазначалось вище, дії з продажу позивачем належної їй квартири і купівлі спірної квартири вчинялись в один день.

Безпідставними є також твердження апелянта про порушення судом порядку розгляду даної справи, оскільки за нормами ЦПК України розгляд даної категорії справ може проводитись за правилами спрощеного позовного провадження.

Таким чином, в колегії суддів не має правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, і немає підстав для висновків про допущення судом порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 вересня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.