Провадження №22-ц/812/1375/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 489/3510/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» (далі - ДП «Сервісно-видавничий центр») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» - поданою його представником адвокатом Михалюк Катериною Олексіївною - на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 07 липня 2020 року під головуванням судді Коваленка І.В., повний текст якого складений 08 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «Сервісно-видавничий центр» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що наказом № 270-к від 06 вересня 2012 його було призначено директором філії Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр Державної податкової служби України», яке в подальшому перейменоване в Державне підприємство «Сервісно-видавничий центр Міністерства доходів і зборів України», а після цього з 06 липня 2015 року в Державне підприємство «Сервісно-видавничий центр».

З метою оптимізації виробництва у 2019 році ДП «Сервісно-видавничий центр» вирішило припинити діяльність філій, про що на адресу Миколаївської філії надійшов наказ від 13 березня 2019 року № 54. Одночасно йому, як директору, в усній формі було запропоновано подати заяву про звільнення за власним бажанням. З чим він не погодився, розраховуючи на отримання вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, та гарантій встановлених законодавством про зайнятість населення. Через його відмову підписати заяву про звільнення в порядку ст. 38 КЗпП України стався конфлікт з керівництвом ДП «Сервісно-видавничий центр» та на нього почали здійснювати тиск та перешкоди в робочих процесах.

У зв`язку із даними подіями, маючи хронічні захворювання та будучи інвалідом третьої групи, через надмірне хвилювання та стрес, стан його здоров`я різко погіршився, та 02 травня 2019 було відкрито лікарняний лист. Стаціонарне лікування проходив по 17 травня 2019, а з 20 травня 2019 був відкритий другий лікарняний лист, лікування по якому закінчилося 14 червня 2019 року. Не зважаючи на тимчасову непрацездатність, 07 червня 2019 засобами поштового зв`язку на свою домашню адресу він отримав наказ від 06 червня 2019 року № 71-п про звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Даний наказ позивач вважає незаконним, оскільки його звільнено в період тимчасової непрацездатності та за відсутності порушення ним посадових обов`язків.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточненої позовної заяви від 05 листопада 2019 року остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ № 71-п від 06 червня 2019 року, поновити його на посаді директора філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 червня 2019 року по день розгляду (вирішення) справи по суті, допустити негайне виконання рішення у даній справі, стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та понесені судові витрати.

Відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Вказував, що до позивача раніше неодноразово застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани через неналежне ведення бухгалтерського обліку та подання звітності керівництвом філії (03.05.2017 року, 26.04.2019 року). Наказом від 28 березня 2019 № 73 відповідач зобов`язав позивача провести позапланову інвентаризацію. У зв`язку із відмовою позивача надати результати інвентаризації, відповідачем було прийнято рішення про покладення обов`язків голови ліквідаційної комісії філії у Миколаївській області на директора філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Херсонській області ОСОБА_2 , за участі якої була проведена перевірка стану ліквідації філії у Миколаївській області. В ході перевірки документації філії комісією встановлено відсутність первинної документації (банк та каса, авансові звіти, Z звіти по торгівлі) з 2016 року по травень 2019 рік, що ускладнювало роботу комісії. Комісією також встановлено недостачу товарно-матеріальних цінностей в розмірі 106591,48 грн. Крім того, відсутність ведення бухгалтерського обліку філією у Миколаївській області призвело до подання до головного підприємства викривленої фінансової звітності, що є грубим порушенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано наказ ДП «Сервісно-видавничий центр» від 06 червня 2019 року № 71-п про звільнення ОСОБА_1 з посади директора філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно пункту 1 частини першої статі 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області. Стягнуто з ДП «Сервісно-видавничий центр» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 07 червня 2019 року по 07 липня 2020 року в розмірі 110948 грн. 40 коп. (без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів) та 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ДП «Сервісно-видавничий центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1634 грн. 04 коп. Стягнуто з ДП «Сервісно-видавничий центр» на користь держави судовий збір в розмірі 253 грн. 69 коп. У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ДП «Сервісно-видавничий центр» - адвокат Михалюк К.О. посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Як вказав апелянт, при звільненні ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП ДП «Сервісно-видавничий центр» дотрималося норм закону. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки протоколу інвентаризаційної комісії, який був підставою звільнення позивача, обов`язкам директора філії, які встановлені положенням про філію ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області та посадовій інструкції директора філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області, не враховано, що грубе порушення ОСОБА_1 посадових обов`язків потягнуло за собою нанесення збитків підприємству, майно якого є державною власністю. Крім того, апелянт вказував, що суд першої інстанції не дослідив причини відмови позивача надати результати інвентаризації згідно наказу від 28 березня 2019 року № 73, а лише прийняв до уваги його твердження про зникнення бухгалтерської документації з невідомих причин. В основу рішення поклав голослівні твердження позивача про те, що він прибув 07 травня 2019 року до приміщення Філії коли дізнався, що за словами комісії відсутні документи Філії, та що відбувся конфлікт та він був змушений викликати поліцію. До того ж позивач не повідомив, що він перебуває на стаціонарному лікуванні. Судом також не надано відповідної оцінки акту про відмову позивача підписати матеріали інвентаризації від 08 травня 2019 року та суд безпідставно погодився із позивачем, що останньому взагалі невідомо про порушення, вказані в протоколі інвентаризаційної комісії, оскільки він не надавався йому на ознайомлення.

Також апелянт посилався на те, що витребовуючи у відповідача ухвалою суду від 04 вересня 2019 року довідку про розмір середньої заробітної плати, суд не врахував, що філія є відокремленим підрозділом, має свій код ЄДРПОУ, самостійно здійснює облік та веде звітність, це стосується і нарахування заробітної плати працівникам філії, а тому довідку суд зобов`язаний був витребувати у Комісії з припинення філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області та повинен був залучити її як третю особу на стороні відповідача. Крім того, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі не прийняв до уваги, що 26 березня 2019 року до Єдиного Державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців було внесено запис про припинення філії. Проте, суд не врахував вказаних обставин, зокрема, того, що звільнення у період тимчасової непрацездатності за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не поширюється на випадок повної ліквідації філії.

Також апелянт вказував, що судом порушено ч. 2 п. 2 ст. 223 ЦК України та розглянуто справу без участі відповідача незважаючи на клопотання останнього про відкладення розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Вказував, що доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для його звільнення не доведені та спростовуються поясненнями допитаної у якості свідка ОСОБА_3 , яка займала посаду бухгалтера філії на дату проведення перевірки філії комісією відповідача. Також зі змісту направлених на його адресу листів ДП «Сервісно-видавничий центр» від 19.06.2019 року вих. №№ 543, 544 вбачається, що відповідач був обізнаний про знаходження його на лікарняному.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представники ДП «Сервісно-видавничий центр» Михалюк К.О., ОСОБА_4 підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством України.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Розірвання договору у цьому випадку провадиться з дотриманням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, яка не допускає звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості. Так, і рішення компетентного органу власника підприємства, і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення.

За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про судову практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Грубість порушення трудових обов`язків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає конкретний трудовий спір.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Також встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Положення статті 149 КЗпП України зобов`язують до прийняття рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов`язків витребувати у нього письмові пояснення. Не можна звільнити за порушення, яке вже потягнуло застосовування інших видів дисциплінарних стягнень.

Судом встановлено, що наказом Державного підприємства "Сервісно-видавничий центр державної податкової служби" № 270-к від 06.09.2012 року позивача було призначено директором філії Державного підприємства "Сервісно-видавничий центр Державної податкової служби України", яке в подальшому наказом від 20.05.2013 року №338 перейменоване в Державне підприємство "Сервісно-видавничий центр Міністерства доходів і зборів України", а після цього наказом від 06.07.2015 № 107 в ДП «Сервісно-видавничий центр».

Відповідно до наказу ДП «Сервісно-видавничий центр» від 13.03.2019 року № 54 з метою оптимізації витрат наказано припинити діяльність філії у Миколаївській області. Створено комісію з припинення філії, у складі голова комісії ОСОБА_1 , членів комісії ОСОБА_3 . Зобов`язано ліквідаційну комісію здійснити заходи з ліквідації філії до 14.06.2019 року та подати керівництву на затвердження ліквідаційний баланс, а первинну документацію передати на зберігання до місцевого архіву у Миколаївській області (а.с. 18).

Наказом ДП «Сервісно-видавничий центр» від 08.05.2019 року № 97 оголошено простій працівникам філії у Миколаївській області з 10.05.2019 року та зобов`язано головного бухгалтера в період простою проводити розрахунки заробітної плати працівникам виходячи з вимог статті 113 КЗпП України у розмірі двох третин тарифної ставки (а.с. 20).

Наказом ДП «Сервісно-видавничий центр» від 10.05.2019 року № 98 внесені зміни до наказу від 13.03.2019 року № 54 "Про припинення філії" та змінено склад ліквідаційної комісії з припинення філії у Миколаївської області. Головою ліквідаційної комісії призначено ОСОБА_2 , а членами комісії ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 21).

18.05.2019 року на ім`я в.о. директора ДП «Сервісно-видавничий центр» позивачем була надіслана заява про скорочення терміну попередження про вивільнення, в якій він просив звільнити його з 21.05.2019 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України та матеріальну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до умов колективного договору (а.с. 19).

Згідно листів непрацездатності серії АДЖ № 171276, серії АГД № 792370 позивач з 02.05.2019 року по 17.05.2019 року та з 20.05.2019 року по 14.06.2019 року перебував на стаціонарному лікуванні .(а.с. 23, 24).

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 06.06.2019 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності на строк до 01.07.2022 року та рекомендовано стаціонарне лікування (а.с. 22).

Наказом ДП «Сервісно-видавничий центр» від 06.06.2019 року № 71-п ОСОБА_1 звільнено з посади директора філії ДП "СВЦ" у Миколаївській області з 06.06.2019 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно пункту 1 статті 41 КЗпП України (а.с. 25).

Отже звільнення позивача з посади директора філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що, як правильно встановлено судом першої інстанції, є порушенням трудового законодавства.

Так, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною третьою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що позивача було звільнено без законної підстави.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17 липня 2019 року у справі 461/4863/16-ц (провадження № 61-20758 св 18) важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості. Так, і рішення компетентного органу власника підприємства, і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

Підставою звільнення ОСОБА_1 в наказі № 71-п від 06.06.2019 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків зазначено: результати проведеної інвентаризації у філії 08.05.2019 року, згідно якої встановлено недостачу товарно-матеріальних цінностей у розмірі 106591,48 грн. та відсутність у філії первинної документації (банк та каса, авансові звіти, Z звіти по торгівлі) за 2016 - травень 2019 роки.

Отже, конкретного факту невиконання ОСОБА_1 обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, у наказі про звільнення позивача не зазначено, тобто, не вказано за яке конкретне одноразове грубе порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 підлягає звільненню, за яких обставин було вчинено цей проступок, характер такого проступку.

Відсутність в наказі про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП вказівки на конкретне порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 свідчить про те, що працедавець - ДП «Сервісно-видавничий центр» - не дотримався порядку застосування до працівника дисциплінарного стягнення.

Крім того, згідно Протоколу інвентаризаційної комісії від 06.05.2019 року, наданого відповідачем до суду на підтвердження правомірності наказу про звільнення позивача, в ході перевірки виявлено розбіжності між даними бухгалтерського обліку та фактичною наявністю матеріальних активів на загальну суму 106 592,48грн. За результатами інвентаризації комісією було встановлено, що виявлено розбіжності між даними бухгалтерського обліку в програмному комплексі "1С: Підприємство 8.3" та даними виписки з поточного рахунку філії № НОМЕР_1 в АТ КБ "ПриватБанк" в сумі 7915,17 грн. Прийнято рішення надати вказівку посадовим особам філії провести звірку фактичних залишків коштів на поточному рахунку філії та внести виправлення до облікових регістрів програмного комплексу "1С: Підприємство 8.3"(а.с. 129-141).

Отже, вказаним Протоколом інвентаризаційної комісії також не встановлено конкретних фактів грубого порушення позивачем свої посадових обов`язків.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для звільнення ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України відсутні, а незаконність такого звільнення тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не свідчать про законність наказу про звільнення позивача з огляду на зазначені у ньому підстави такого звільнення (виявлена внаслідок інвентаризації недостача товарно-матеріальних цінностей) та враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, проте конкретних фактів невиконання позивачем обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, цей наказ не містить.

Не спростовують незаконність спірного наказу і посилання ДП «Сервісно-видавничий центр» на порушення ОСОБА_1 своїх обов`язків директора філії, які встановлені Положенням про філію ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області та посадовою інструкцією директора філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області, якими зокрема передбачена відповідальність директора філії за неякісне і несвоєчасне виконання наказів та розпоряджень по Підприємству, незадовільні результати діяльності філії , стан та збереження майна, переданого філії, недостовірність даних про діяльність філії, яка надає філія керівництву головного підприємства.

До того ж, як вбачається з наказу ДП «Сервісно-видавничий центр» від 26 квітня 2019 року № 182-т ОСОБА_1 вже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено йому догану у т.ч. за невиконання наказів керівництва підприємства щодо надання фінансової звітності філії та те, що у поданій фінансовій звітності за 1 квартал 2019 року відображено недостовірну інформацію, що призвело до викривлення консолідованого фінансового та податкового звітів по Підприємству, а саме: залишки товарів та залишки нерозділеного прибутку (непокритого збитку) станом на 31.03.2019 року не співпадають з даними бухгалтерського обліку (а.с. 69)

За положенням ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 вищевказаної правової норми при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, встановивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням норм трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо поновлення позивача на роботі та, враховуючи приписи ст. 235 КЗпП України, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 110948,40 грн. (без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів), з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача за останні два місяця роботи, що передували події, з якою пов`язана виплата (березень, квітень 2019 року), розрахованого судом на підставі довідки Пенсійного фонду України про доходи ОСОБА_1 за 2019 рік, та кількості робочих днів за період з 07.06.2019 по 07.07.2020 роки (270 днів).

Доказів того, що судовий розгляд позовної заяви ОСОБА_1 тривав більше одного року з вини працівника, матеріали справи не містять.

Не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на те, що витребовуючи у відповідача ухвалою суду від 04 вересня 2019 року довідку про розмір середньої заробітної плати позивача, суд не врахував, що філія є відокремленим підрозділом, самостійно здійснює облік та веде звітність, а тому довідку суд зобов`язаний був витребувати у Комісії з припинення філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області та повинен був залучити її як третю особу на стороні відповідача.

Так, відповідачем у справі є юридична особа - ДП «Сервісно-видавничий центр», ані філія ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївської області, ані Комісія з припинення філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області статусу юридичної особи не мали, клопотань до залучення до участі у справі третіх осіб відповідач не заявляв, а тому судом вірно витребовувалась довідка про розмір середньої заробітної плати позивача саме у відповідача. Отже, вищевикладені доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Враховуючи, що ДП «Сервісно-видавничий центр» не виконало вимог ухвали Ленінського районного суд м. Миколаєва від 04 вересня 2019 року про надання довідки про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, та не надало до апеляційної інстанції відповідних документів, які б доводили неправильність розрахунків суду першої інстанції, то апелянтом не спростовано здійснений судом розрахунок середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що звільнення у період тимчасової непрацездатності за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не поширюється на випадок повної ліквідації філії, тоді як 26 березня 2019 року до Єдиного Державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців було внесено запис про припинення філії ДП «Сервісно-видавничий центр» у Миколаївській області.

Так, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України).

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

Установивши у справі, яка переглядається, факт внутрішньої реорганізації юридичної особи - ДП «Сервісно-видавничий центр» (шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства), а не її ліквідації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність звільнення позивача та наявність підстав для його поновлення на роботі.

Також суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що порушення законних прав позивача призвело до моральних страждань та спричинило йому моральну шкоду, яка відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України підлягає відшкодуванню.

За такого, враховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач незаконним звільненням, нехтуванням відповідачем встановленими законом гарантіями, які поширюються на позивача, тяжкістю вимушених змін у життєвих стосунках, що призвело до прикладення ним додаткових зусиль до організації свого життя, а також враховуючи розумність і справедливість розміру моральної шкоди, суд вважає правильно вважав достатнім розміром компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди 3000,00 грн.

Посилання апеляційної скарги на розгляд справи без участі відповідача незважаючи на клопотання останнього про відкладення розгляду справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи. До того ж відповідач скористався можливістю надати відзив на позов та докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, які були досліджені судом та їм була надана належна оцінка.

Передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 дотримано.

За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді: І.В. Лівінський

Н.О. Тищук

______________________________________________

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2020 року.