Справа № 148/1631/17
Провадження № 22-ц/801/1493/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 рокуСправа № 148/1631/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Якименко М.М.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 червня 2020 року, постановлене в складі судді Ковганича С.В., в залі суду,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 22 січня 2009 року вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року.

За час проживання в шлюбі вони разом з відповідачем придбали майно, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2009 року, та який являється їх спільною власністю. Також, позивачкою зазначено, що вона з відповідачем спільно проживали ще до реєстрації шлюбу, і доказом цього служить той факт, що їх спільна дитина народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто станом на березень 2008 року вони вже проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, вели спільне господарство та мали спільні грошові кошти, тобто спірний житловий будинок є їхньою спільною власністю, і частки в майні є рівними.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд встановити факт спільного проживання її та відповідача однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з березня 2008 року по 22.01.2009 року. Розділити спільне майно подружжя, визнавши житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , позначений на плані літ."А", загальною площею 60,4 кв.м, житловою - 50,8 кв.м з колодязем літ. "К", спільною власністю подружжя, виділивши їй 1/2 частину вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з липня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позначений на плані літ."А", загальною площею 60,4 кв.м, житловою - 50,8 кв.м з колодязем, позначеним літ. "К".

Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позначений на плані літ. "А", загальною площею 60,4 кв. м, житловою - 50,8 кв. м з колодязем, позначеним лі т. "К", виділивши їм по 1/2 частині даного майна.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами, показами свідків та фактом народження спільної дитини підтверджено факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з липня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо позовних про поділ майна подружжя, суд вказав, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, однак відповідачем не було надано доказів того, що спірний житловий будинок було куплено за його особисті кошти.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині визнання житлового будинку спільною власністю та його поділ, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема на думку відповідача суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що будинок придбаний за його особисті кошти та не має статусу спільної сумісної власності.

Також відповідач вважає, що суд першої інстанції неправильно вирішив питання розподілу судових витрат.

В частині встановлення судом факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, відповідач рішення суду не оскаржує.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині вирішення судом позовних вимог про поділ майна подружжя скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Позивач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надала.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач з 22.01.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 29.06.2017 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб від 22.01.2009 серія НОМЕР_1 (а.с.5) та копія заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29.06.2017 (а.с.7).

Згідно копії свідоцтва про народження від 22.01.2009 серія НОМЕР_2 (а.с.6) сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.10.2009 року у справі №2-1300/2009, яке набрало законної сили 31.10.2009 (а.с.8) визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , фактично укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок позначений на плані літ. "А", загальною площею 60,4 кв. м, житловою - 50,8 кв. м з колодязем, позначеним на плані літ. "К", який розташований в АДРЕСА_1 .

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.11.2009 №24389468 (а.с.51) вбачається, що на підставі вищевказаного рішення суду за ОСОБА_2 09.11.2009 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що сторони не досягли домовленості про добровільний поділ даного житлового будинку, тому позивач звернулась в суд з відповідним позовом.

В частині вирішення судом позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, рішення суду сторонами не оскаржується.

Що стосується позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, то колегія суддів виходить з наступного.

Главою 8 Сімейного кодексу України (надані СК України) регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Заперечуючи той факт, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належать сторонам на праві спільної сумісної власності, відповідачем надано довідку АТ КБ "Приватбанк" від 25.07.2018 (а.с.47).

Зі змісту цієї довідки видно, що ОСОБА_2 в період з 2007 по 2009 роки мав депозитні рахунки у АТ КБ "Приватбанк" на суму 5000 грн та 1500 доларів США, які було відкрито 12.06.2007 та закрито 13.06.2008 та видано останньому 5325,09 грн та 1563,76 дол. США.

Разом з тим, купівля-продаж спірного будинку не була оформлена нотаріально посвідченим договором, оформленим відповідно до положень Цивільного кодексу України. В подальшому з цього приводу виник спір.

Зі змісту рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.10.2009 року у справі №2-1300/2009 вбачається, що спірний житловий будинок було куплено 06.08.2008 ОСОБА_2 у ОСОБА_4 за 25000 грн.

Отже вартість будинку удвічі перевищує суму коштів котрі були на депозиті відповідача.

Окрім цього, слід врахувати, що оскільки договір купівлі-продажу будинку, у встановленому законом порядку не укладався, встановити походження коштів, котрі було сплачено за придбання цього будинку є неможливим.

Доказів того, що усі кошти котрі перебували на депозитних рахунках відповідача було потрачено саме на придбання житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Сам лише факт наявності депозитних рахунків у відповідача не може свідчити про придбання за ці кошти спірного майна.

З`ясувавши всі обставини справи, дослідивши надані сторонами докази та установивши, що із березня 2008 року по 21 січня 2009 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу в зазначений період та правильно визнав придбаний будинок спільною сумісною власністю.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рішення суду ґрунтується на доведених обставинах та поданих доказах, і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно врахував, що спірне нерухоме майно було набуте під час проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу із липня 2008 року по 22 січня 2009 року, а державна реєстрація права власності на новостворене майно відбулося вже у шлюбі, що відповідно до статті 74 СК України надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на будинок, кошти на придбання якого витрачено саме у цей період.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи.

Презумпції спільності права власності подружжя на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , не спростовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що за період спільного проживання з липня по серпень 2008 року сторони не могли заробити суму коштів для придбання будинку, і що відповідач придбав будинок за власні заощадження, не заслуговують на увагу, оскільки документально не підтвердженні та фактично є припущеннями відповідача котрі не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про неправильний розподіл судових витрат, також є безпідставними з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено три позовні вимоги, а саме: про встановлення факту, визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ цього майна.

Враховуючи ціну позову - вартість майна 25000 грн, кожна із заявлених позовних вимог підлягала оплаті судовим збором у розмірі 640 грн, а всього 1920 грн.

Відповідно до ч. 2 статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Отже, за вказаних обставин попереднє визначення розміру судових витрат віднесено до компетенції суду.

У п. 16 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

За відсутності відомостей про весь обсяг спільного майна подружжя, позивач сплатила лише 960 грн. судового збору. (а.с. 1,2). Задовольнивши три вимоги позивача та поділивши майно подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми судового збору, а також стягнення з відповідача на користь держави недоплаченої суми судового збору при поданні позовної заяви.

Часткове задоволення позову не вплинуло на вартість майна котре фактично поділено між сторонами, не призвело до зміни ціни позову та відповідно зміни розміру судового збору.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом принципу пропрційності розподілу судових витрат є безпідставними.

Оскільки, обставини на які скаржник посилається в апеляційній скарзі нічим не підтвердженні, тому не можуть впливати на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.В. Оніщук

Судді: С.Г. Копаничук

М.М. Якименко