Провадження № 22-ц/801/1898/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 рокуСправа № 127/31468/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Денишенко Т.О.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

стягувач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2020 року, постановлену у складі судді Антонюка В.В., в залі суду,

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про визнання судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року у цивільній справі №127/31468/19 таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі ј частки її заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви про видачу судового наказу до суду, тобто з 19 листопада 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Підставою для видачі судового наказу стало те, що заявником ОСОБА_2 надано акт ТОВ «ЖЕО» № 11524 від 24.10.2019 року про проживання в квартирі АДРЕСА_1 осіб без реєстрації: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також довідку ТОВ «ЖЕО» від 28.10.2019 року про те, що син та батько проживають разом без реєстрації, даних про те кому належить вказана квартира і на якій правовій підставі вони там проживають, не надано.

Разом з тим, у судовому наказі місце проживання заявника ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_2 , при цьому сину сторін на праві власності належить квартира по АДРЕСА_3 , у зв`язку з ремонтом якої, ОСОБА_3 в липні 2019 року переїхав до батька - ОСОБА_2 , де проживав до березня 2020 року, а після закінчення ремонту в придбаному ОСОБА_1 житлі за адресою: АДРЕСА_4 , вони з сином переїхали в зазначену квартиру, де разом проживають з березня 2020 року.

Додатково у заяві вказано, що на даний час у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 існує заборгованість по аліментах на утримання сина, що стягуються згідно з рішенням Вінницького міського суду від 17 червня 2014 року по справі №127/29892/13-ц, яка становить 11 767,74 грн.

Посилаючись на те, що син знаходиться на її утриманні та з березня 2020 року проживає разом з нею, ОСОБА_1 вважає, що підстави для стягнення із неї аліментів відсутні, тому просила задовольнити подану нею заяву.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено, судовий наказ Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року по справі №127/31468/19 визнано таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що неповнолітній син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на утриманні ОСОБА_1 та проживає разом з нею, а також на даний час у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 існує заборгованість по аліментах на утримання сина, яка складає 11 767,74 грн.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, та вважаючи, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що про час та місце розгляду справи він належним чином не був повідомлений, що призвело до порушення його прав. Крім того, ОСОБА_2 вказує, що на день винесення судового наказу проживання сина ОСОБА_3 разом з батьком було встановлено іншими судовими рішеннями.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2020 року скасувати та в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві, який надійшов до суду, ОСОБА_1 посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суд першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Сидорчук Н.М. апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі з посиланням на викладені у ній підстави.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Слободян Г.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість ухвали суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно вимог пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Положеннями частини 7 та 8 статті 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів; у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

- матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання,

- процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області по справі №127/31468/19 винесено судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів у розмірі 1/4 частки її заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.11.2019 до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області від 18.12.2019 відкрито виконавче провадження №60907274 з виконання зазначеного вище судового наказу.

Згідно з довідкою ТОВ «ЖЕО» від 16.07.2020 за №1885, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані заявник ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 .

Судом встановлено і сторонами не заперечується, зокрема підтверджено і самим неповнолітнім ОСОБА_3 , що останній постійно проживає з матір`ю ОСОБА_1 .

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за заявою того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України), тобто право на отримання аліментів має той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, враховуючи те, що неповнолітній ОСОБА_3 з батьком не проживає, тому право останнього на отримання аліментів і відповідно обов`язок ОСОБА_1 по сплаті аліментів, припинені.

Суд першої інстанції, визнавши судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, правильно виходив з того, що на час розгляду заяви, ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю, а тому обов`язок боржника щодо сплати аліментів на користь батька ОСОБА_2 відсутній повністю у зв`язку з його припиненням.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення його прав у зв`язку з неналежним повідомленням про час і місце розгляду справи та розгляд справи у його відсутність, на увагу не заслуговують, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, що судом першої інстанції повідомлення про дату, місце та час розгляду справи направлялися на адресу: АДРЕСА_5 , зазначену ОСОБА_2 при зверненні в суд із заявою, як місце його та сина проживання, однак судова повістка була повернута з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з частиною третьою статті 432 ЦПК України суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що неотримання ОСОБА_2 повідомлень про розгляд справи, не є підставою для скасування судового рішення.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про невірне зазначення ОСОБА_1 дати видачі судового наказу, оскільки дана обставина не може бути визнана як беззаперечна підстава для відмови у задоволенні заяви, до того ж достовірна дата винесення судового наказу зазначена судом в оскаржуваній ухвалі.

Щодо доводів апеляційної скарги на відсутність помилки при видачі судового наказу з посиланням на встановлення факту проживання неповнолітнього сина з батьком, то судова колегія звертає увагу на те, що суд першої інстанції, визнавши судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, виходив з того, що на час розгляду заяви, ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю, а тому обов`язок останньої по сплаті аліментів на користь батька ОСОБА_2 відсутній повністю у зв`язку з його припиненням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням встановлених обставин та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. Г. Копаничук

Т. О. Денишенко