Номер провадження: 22-ц/813/6517/20
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Модерн-Трейд»,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн-Трейд» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2018 року у складі судді Гуревського В.К.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн-Трейд» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі - 10257,30 грн, суми середнього заробітку за весь час затримки у здійсненні виплат по день фактичного винесення рішення судом, моральної шкоди за не проведення остаточного розрахунку у день звільнення у розмірі 10000,00 грн та судового збору у розмірі 768,40 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 07 березня 2017 року між позивачем та ТОВ «Модерн-Трейд» в особі директора Богданова Д.Д. був підписаний трудовий договір, позивача було прийнято на посаду кухаря в кулінарний цех. 10 жовтня 2017 року керівництвом ТОВ «Модерн-Трейд» було винесено наказ №562-ц, відповідно до якого позивача було звільнено з роботи за систематичне невиконання трудових обов`язків згідно п.3 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення будь-яких розрахунків з позивачем проведено не було. Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою до Малиновського районного суду м. Одеси з вимогою поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середньомісячного заробітку за час затримки видачі трудової книжки, розрахунку та моральної шкоди. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 позов задоволений частково, зокрема, визнано звільнення незаконним, поновлено на роботі, стягнуто середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. 23 жовтня 2018 року до відділу кадрів ТОВ «Модерн-Трейд» позивачем було подано заяву про її звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із чим було видано наказ про її звільнення та внесено запис до трудової книжки. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.06.2019 рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/18548/17 було залишено без змін. В подальшому 16.08.2019 Другим Малиновським ВДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду ТОВ «Модерн-Трейд» у частині стягнення належних позивачу грошових коштів. Рішення суду було виконано у повному обсязі. Проте, до теперішнього часу ТОВ «Модерн-Трейд» не компенсувало позивачу грошові кошти за невикористану щорічну відпустку у кількості 14 календарних днів за період з березня 2017 року по лютий 2018 року та 20 календарних днів за період з березня 2018 року по жовтень 2018 року (до моменту поновлення на робот за рішенням суду) у добровільному порядку при звільненні. Розрахунок компенсації відпускних наступний: загальна сума заробітку - 81756,78 грн (за 2017 рік - жовтень 2018 року) розрахунковий період 271 календарний день. Кількість днів відпустки - 34 календарних дні. Компенсація за невикористану відпустку складає: (81756,78 грн : 271 днів) х 34 дні відпустки = 10257,30 грн. Зважаючи на той факт, що на момент звільнення, а саме 23.10.2018, ТОВ «Модерн-Трейд» не було проведено з ОСОБА_1 повного розрахунку, то відповідно до ст. 117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки №117 від 19.02.2018 середня заробітна плата ОСОБА_1 складала - 4876,19 грн. Час затримки належних виплат становить 244 робочих днів (на момент подачі позовної заяви). Середній заробіток за час затримки виплати ОСОБА_1 відпускних розраховується наступним чином: час затримки виплат 244 робочих дні (на момент подачі уточненої позовної заяви). Таким чином сума, яка підлягає стягненню за час затримки виплат та видачі трудової книжки становить: 174,15 грн. х 244 дні = 42492,60 грн. ( 3/п в день х 117 р/день). Внаслідок не проведення з позивачем будь-яких розрахунків у день звільнення, їй було завдано моральну шкоду, тому що відбулось порушення законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, позивач була вимушена звертатись в різні інстанції з метою відновлення свого порушеного права, що негативно позначилося на способі життя та стану здоров`я. Позивач є матір`ю-одиначкою, на її утриманні знаходяться троє дітей, про що було достовірно відомо керівництву. Дочка позивача навчається у вищому навчальному закладі на контрактній основі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Модерн-Трейд» задоволено частково; стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн-Трейд» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2017-2018 р.р. у розмірі 4635,50 грн та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 листопада 2018 року по 18 лютого 2020 року, визначену без утримання податків й інших обов`язкових платежів, в розмірі 40973,86 грн; стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн-Трейд» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди за не проведення остаточного розрахунку у день звільнення у розмірі 3000,00 грн; стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн-Трейд» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погодившись зі вказаним рішенням, ТОВ «Модерн-Трейд» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплат усіх належних сум працівнику при звільненні та моральної шкоди, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплат усіх належних сум працівнику при звільненні та моральної шкоди, стягнувши з нього судовий збір, повідомивши про дату розгляду справи, провівши розгляд за участю відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 позов був задоволений частково, зокрема, визнано звільнення незаконним, поновлено на роботі, стягнуто середньомісячний заробіток, середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки та проведення розрахунків за весь час вимушеного прогулу до моменту винесення рішення судом, що було сплачено відповідачем. Отже, позивач, отримавши середній заробіток, повторно заявляв вимогу про його стягнення за той самий період. Не можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП, так і за ст. 235 КЗпП, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірне з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Про неможливість подвійного стягнення йдеться у постанові Верховного Суду України у справі №6-2912цс16 від 18.01.2017. Без обмеження будь-яким строком працівник може звернутися до суду лише у разі порушення законодавства про оплату праці, а до стягнення середнього заробітку за час затримки виплат не застосовується ч.2 ст. 233 КЗпП, оскільки він не є заробітною платою, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16, а тому строк пред`явлення до суду позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернувся до суду з наведеними вимогами з пропуском строку, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП. Позивач не навів жодних доказів в обґрунтування наявності та розміру моральної шкоди, зокрема, що позивач є одинокою матір`ю. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 було відшкодовано моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн, що виключає повторне її стягнення.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Враховуючи наведене, справа розглянута в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 позов був задоволений частково, скасовано та визнано незаконним наказ генерального директора ТОВ «Модерн Трейд» від 08 вересня 2017 року №110 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Скасовано та визнано незаконним наказ генерального директора ТОВ «Модерн Трейд» від 26 вересня 2017 року №113 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Скасовано та визнано незаконним наказ генерального директора ТОВ «Модерн Трейд» від 10 жовтня 2017 року №115 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Скасовано та визнано незаконним наказ генерального директора ТОВ «Модерн Трейд» від 10 жовтня 2017 року №562-ц про звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України та поновлено на роботі. Стягнуто з ТОВ «Модерн Трейд» на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток в розмірі 4876 грн. 19 коп., середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки та проведення розрахунків за весь час вимушеного прогулу до моменту винесення рішення судом у розмірі 58514 грн. 40 коп. Стягнуто з ТОВ «Модерн Трейд» на користь ОСОБА_1 оплату листка тимчасової непрацездатності №625337 у сумі 1253 грн. 88 коп. Стягнуто з ТОВ «Модерн Трейд» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за незаконне звільнення у розмірі 5000 грн. 00 коп.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26.06.2019 рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 залишено без змін.

Як стверджує позивач рішення суду було виконано у повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В постанові від 27 березня 2013 року по справі №6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 30.01.2019, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у справі № 752/25588/17 від 11.06.2020, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що «строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що: «виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) вказано, що: «виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Отже, враховуючи ст. 233 КЗпП України, згідно з якою працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, та те, що позивач дізнався про порушення свого права 10.11.2018 (з наступного дня після звільнення) і повинен був звернутися до суду з вимогою про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки у здійсненні виплат до 10.02.2019, а звернувся 10.10.2019, ним пропущений строк для звернення з цією вимогою без вказівки на причини його пропуску, а тому встановити їх поважність неможливо.

За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Модерн-Трейд» про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні цих вимог.

При цьому, апеляційний суд не погоджується з твердженням апелянта у скарзі щодо того, що позивач, отримавши середній заробіток, повторно заявляв вимогу про його стягнення за той самий період, оскільки в оскарженому рішенні вказано, що суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд стягує за період з 10 листопада 2018 року по 18 лютого 2020 року, тобто не за той самий період, що був охоплений у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2018, крім того, стягнення компенсації не було предметом вирішення в іншому провадженні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Факт порушення прав позивача у сфері трудових відносин щодо не сплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки встановлений судом першої інстанції і не оскаржений відповідачем.

Факт порушення щодо сплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку було встановлено як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, не зважаючи на пропуск строку для звернення з цією вимогою.

З мотивувальної частини рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 вбачається, що позивач є мати-одиначкою, на її утриманні знаходяться троє дітей, про що було достовірно відомо керівництву, згідно особової картки П-12, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене, не можуть бути взяті до уваги посилання скаржника на те, що позивачем не доведено, що вона є одинокою матір`ю.

У зв`язку з наведеним та враховуючи, що будь-яка затримка у виплатах якнайменш вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн.

При цьому, апеляційний суд не може взяти до уваги посилання скаржника на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 вже було відшкодовано моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн, що виключає повторне її стягнення, оскільки оскарженим рішенням стягнено моральну шкоду, у зв`язку з іншими порушеннями прав позивача у сфері трудових відносин, тобто повторність відсутня.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу в межах доводів задовольнити частково, оскаржене рішення скасувати частково, відмовивши у позові в частині стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки у здійсненні виплат по день фактичного винесення рішення судом у розмірі 40973,86 грн. В решті рішення залишається без змін, підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн-Трейд» задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2018 року скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Модерн-Трейд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40973,86 грн відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: