КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року місто Київ.

Справа 759/10161/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6496/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року (у складі судді Петренко Н.О., інформація щодо складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях», третя особа: Міністерство інфраструктури України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ

03 червня 2019 року адвокат Бєлов А.Г. який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з ДП водних шляхів «Укрводшлях» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2018р. по 26.07.2018р. в сумі 33 374,14 грн.; відшкодування у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати з 27.07.2018р. по 02.06.2019р в сумі 282 945,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 16.11.2017 року наказом Мінінфраструктури № 134-о позивача призначено виконуючим обовязки начальника ДП «Укрводшлях». 22.11.2017р. він фактично приступив до виконання обов`язків. З 31.01.2018 року по 02.02.2018 року ОСОБА_2 перебував в ізоляторі тимчасового тримання. В подальшому в період з 02.02.2018р. - 16.03.2018р. позивач перебував у СІЗО. 19.03.2018 року його було звільнено з СІЗО та переведено на цілодобовий домашній арешт, а отже він не мав фізичної можливості прибувати на робоче місце та виконувати робочу функцію. 16.05.2018р. ухвалою слідчого судді ОСОБА_2 цілодобовий домашній арешт було замінено на домашній арешт в нічний час, а отже з`явилася можливість вийти на робоче місце та виконувати робочу функцію. 18.05.2018р. позивач прибув до Мінінфраструктури та подав заяву, якою порушив питання роз`яснення Міністерством його подальших дій на вказаній посаді, або проінформувати про звільнення, відповіді так і не отримав. 30.07.2018р. ОСОБА_2 отримав лист від відповідача від 27.07.2018р. за № 08-25/158, яким останього повідомлено про звільнення із займаної посади та порушено питання про надання адвокатом трудової книжки позивача для внесення відповідного запису. Одночасно, вказаним листом надано копію наказу Мінінфраструктури від 26.07.2018р. № 26-О та копію наказу ДП ВШ «Укрводшлях» № 201-о, якими вирішено питання звільнення позивача на підставі п.2 ч. 1 ст.36 КЗпПУ. При цому одночасно із звільненням виплачено лише компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2 534, 34 грн. Таким чином,у період часу з 18.05.2018р. по 26.07.2018р. був вимушений прогул позивача, який допущено з вини власника або уповноваженого органу.

Останніми двома фактично відпрацьованими місяцями роботи позивача є грудень 2017 та січень 2018р. Заробітна плата у вказані місяці становила 14 363,77 грн. у грудні 2017 року та 15 382,75 в січні 2018 року відповідно. Таким чином, загальна сума заробітної плати за останні відпрацьовані місяці складає 14 363, 77 + 15 382,75=29 746,52 грн. Загальна кількість робочих днів в грудні 2017р. та січні 2018р. складала 20 та 21 робочих днів . Таким чином, середньоденна (середньогодинна) заробітна плата складає 29 746,52/41=725,50 грн. З врахуванням того факту, що період у часі з 18.05.2018 року по 26.07. 2018 року є вимушеним прогулом, то цей період складає 46 робочих днів, а тому 46 (робочих днів вимушеного прогулу) х 725,50 грн. (середньоденна (середньогодинна) заробітна плата) = 33 374,14 грн. Станом на дату подання позовної заяви оспорювана сума у розмірі 33 374, 14 грн. не виплачена. Таким чином, має місце затримка виплати, в звязку з чим, позивач має право на відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України. Розмір даного відшкодування становить 282 945,00 грн., що обраховується наступним чином. Кількість днів 309 обраховуємо з 27.07.2018р. (з наступного дня звільнення, що відбулося 26.07.2018року) по 02.06.2019р. день, що передує зверненню до суду з позовною заявою 309х725,50 (середньоденна заробітна плата)=282 945,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 13 березня 2020 року та 16 березня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , звернувся з ідентичними апеляційними скаргами, в яких просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Стягнути зДержавного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_2 витрати понесені на професійну правничу допомогу та судові витрати.

В апеляційних скаргах вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, допущено неправильну оцінку доказів, висновки суду, які зазначені у оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, та допущено порушення норм матеріального права.

Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту про те, що ОСОБА_3 , як керівник державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» діяв тимчасово, до моменту відсутності позивача, а в той час, як позивач вийшов на роботу, повноваження ОСОБА_3 , мали бути припинені, а позивач, оскільки станом на 18.05.2018 року, звільнений не був, мав бути допущений до робочого місця, із внесенням відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Крім того, судом проігноровано той факт, що вказаною заявою від 18.05.2018 ОСОБА_2 повідомлено Мінінфраструктури про можливість фактично виходити на робоче місце та виконувати обов`язки керівника Державного підприємства. Одночасно перед Мінінфраструктури (як перед органом управління) порушено питання надання відповідних роз`яснень, оскільки станом на 18.05.2018 року ОСОБА_2 не звільнений з посади

Зазначає, що саме власник або уповноважений ним орган, в розумінні КЗпП України, та в силу приписів Закону України «Про управління об`єктами державної власності» , тобто Міністерство інфраструктури України повинно було «вирішити питання щодо призначення чи допущення або звільнення позивача станом на момент усунення обставин, які перешкоджали позивачу виконувати покладені на нього обов`язки керівника.

До апеляційного суду 28 квітня 2020 року Міністерством інфраструктури України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, такими що не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням матеріального та процесуального права. У вказаному відзиві висловлено прохання розгляду справи без участі представника міністерства.

На адресу апеляційного суду 16 липня 2020 року від Каплі О.М. в інтересах ДПВШ «Укрводшлях» надійшов відзив на апеляційні скарги в якому вказано, що твердження скаржника про можливість позивача з 18.05.2018 року виконувати обов`язки керівника ДП «Укрводшлях», усунення позивача від керівництва підприємством та його вимушений прогул не відповідають дійсності. Враховуючи вказане, просили суд відмовити у задоволені апеляційних скарг у повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 доводи скарг підтримали. Від вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовились, оскільки не підготувили докази понесення таких витрат.

Представник відповідача ДПВШ "Укрводшлях" проти задоволення скарги заперечував.

Представник третьої особи Міністерства інфраструктури України в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим.

Заслухавши позивача, представників сторін, доповідь головуючого судді, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо порушення його права відносно несвоєчасної виплати заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки.

Колегія суддів з такими висновками районного суду не погоджується з огляду на те, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам та вимогам Закону.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що16 листопада 2017 року наказом Міністерства інфраструктури України ОСОБА_2 призначено виконуючим обов`язки начальника державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» з 22 листопада 2017 року на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління з посадовим окладом згідно з штатним розписом для керівника цього підприємства.

Підстава призначення: заява ОСОБА_2 , доповідна записка директора Департаменту реформування та функціонування морського та річкового транспорту Басюка О. Г. від 08 листопада 2017 року № 1005/27/18- 17.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 02.02.2018р. до підозрюваного ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі строком на 60 діб, до 01.04.2018р./а.с.28-29/. Відповідно до даної ухвали позивача було затримано 31.01.2018р.

16.03.2018р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва змінено обраний відносно позивача запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт стоком на два місяці/а.с.30/.

16.05.2018р. ухвалою слідчого судді продовжено підозрюваному ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 16.07.2018р. в нічний час/а.с.31/.

На період відсутності позивача, відповідно до наказу № 9-О від 09.02.2018р. виконання обов`язків начальника державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» покладено на ОСОБА_3 /а.с.32/.

18.05.2018р. було складено акт щодо недопуску позивача до робочого місця/а.с.34/.

В цей же день ОСОБА_2 звернувся до Міністерства інфраструктури України із заявою в якій просив повідомити про подальші його дії щодо виконання обов`язків керівника державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях»/а.с.35/.

Підтвердженням отримання 18 травні 2018 році Мінінфраструктури вищевказаної заяви є відповідь ТВО державного секретаря Мінінфраструктури від 23.07.2020 № 10202/10/10-20 з якої вбачається, що МІУ отримало заяву 18 травня 2018 року та зареєструвало її за номером №М-845/0/18 від 21.05.2018 року.

У суді першої інтанції було допитано свідка ОСОБА_4 , який суду пояснив, що він є охоронцем на підприємстві. 18.05.2018р. був звичайний день, позивач приїхав зранку на роботу, ключ від кабінету не просив, пішов на другий поверх до бухгалтерії. Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він працював з грудня 2017р. по травень 2018р. радником по економічним питанням.17-18 травня 2018р. Горячев- ОСОБА_6 приїхав на роботу після 15.00 год. ОСОБА_7 дав команду не пускати на роботу позивача. Наказу про звільнення з посади не було. Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що працював охоронцем підприємства з червня 2017р. 17.05.2018р. 18.05.2018 року в першій половині дня приїхав позивач і пішов на другий поверх. Порушення громадського порядку не було. Директором на той час був ОСОБА_9 . Команди не допускати позивача на підприємство не було. В травні 2018р. позивач приїжджав на роботу, але чи працював не знає.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2018р. № 62-О позивача звільнено з роботи відповідно до п. 2 частини 1 ст.36 КЗпП України/а.с.37-38/.

На підставі вказаного наказу, 26.07.2018р. наказом ДП водних шляхів «Укрводшлях» № 201-о ОСОБА_2 звільнено та доручено виплатити компенсацію за 5 календарних днів невикористаної основної відпустки за період з 22.11.2017 по 31.01.2018/а.с.39/.

Відповідачами в суді першої інстанції не заперечувалось, що заробітна плата позивачу за період з 18 травня 2018 року по день звільнення не виплачувалась, оскільки останній не виходив на роботу та не виконував свої посадові обов`язки.

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за вказаний період, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний період не є вимушеним прогулом, у відповідності з вимогами трудового законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів з таким висновком в повній мірі погодитись не може, з огляду на те, що суд не врахував, що фактично позивач заявив вимоги про стягнення заробітної плати за той період, коли він не міг виконувати свої обов`язки не з власної вини.

З матеріалів справи вбачається та судом було встановлено, що позивач не виконував свої посадові обов`язки з 18 травня 2018 року до 26 липня 2018 року не з його вини. Він попередив 18 травня 2018 року про свої наміри приступити до роботи. Разом з тим до робочого місця допущений не був. Позивачем було здійснено попередження відповідача 2 про вимушений простій в якій позивач просив забезпечити можливість приступити до виконання своїх обов`язків, з огляду на те, що він не звільнений з роботи. Відповідна заява була зареєстрована. Разом з тим з 18 травуня до 26 липня 2018 року відповідач 2 не звільняв позивача з роботи та не надавав жодних відповідей, роз`яснень та не забезпечив можливості продовження виконання посадових обов`язків, які в цей період виконувались іншою особою, призначеною уповноваженим органом.

Суд не визначився з дійсним характером правовідносин, та безпідставно не застосував ст. 113 КЗп П України.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Колегія суддів не погоджується з доводами позивача, що за період не виконання ним обов`язків він має отримати середню заробітну плату за вимушений прогул, оскільки останній в цей період перебував в трудових відносинах, проте не працював, посадових обов`язків не виконував, тобто фактично мав місце простій не з вини працівника, а тому оплата його праці має відбуватись за нормами ст. 113 КзпП України. В розмірі не меншому від 2/3 частин окладу.

З наданої виписки по картковому рахунку позивача вбачається, що останніми двома місяцями отримання заробітної плати Позивача є грудень 2017 та січень 2018 року.

Заробітна плата у вказані місяці становила 14 363,77 грн. у грудні 2017 та 15 382,75 грн в січні 2018 відповідно.

Таким чином, загальна сума заробітної плати за останні відпрацьовані місяці складає 14 363,77 + 15 382,75 = 29 746,52 грн. Загальна кількість робочих днів в грудні 2017 та січні 2018 складала 20 та 21 відповідно. Таким чином, середньоденна (середньогодинна) заробітна плата складає 29 746,52/41 = 725, 50 грн.

З 18 травня 2018 року по 26 липня 2018 року 46 робочих днів ( 8 днів в травні, 19 днів червня та 19 днів липня)

Отже, в разі виходу позивача на роботу в цей період та виконання ним своїх обов`язків, позивач міг отримати заробітну плату 33 374 грн. 14 коп.

Дві третини від цієї суми становить 22 249 грн. 42 к., на які позивач має право, з огляду на простій не з його вини.

Таким чином, звільняючи позивача з роботи 26 липня 2018 року , підприємство з яким позивач перебував в трудових відносинах, зобов`язане було виплатити позивачу заробітну плату за спірний та заявлений в даній справі період.

Не виплата позивачу заробітної плати до 26 липня 2018 року, та не проведення звільнення останнього до цієї дати перешкоджало позивачу працевлаштуватись на іншу роботу, оскільки трудова книжка залишалась у відповідача. Тобто, встановивши порушення трудових прав позивача, суд безпідставно не захистив права останнього в передбачений законом спосіб.

Щодо вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за ча затримки розрахунку при звільтненні, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Оскільки позивачу не були виплачені при звільненні , всі належні йому до виплати суми, а саме не була виплачена заробітна плата за період з 18 травня 2018 року по день звільнення по 26 липня 2018 року, та за недоведеності обставин непереборної сили, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки, у відповідності із ст. 116, 117 КзПП України.

З урахуванням норм, зокрема абз. З п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Середньоденна заробітна плата позивача обрахована відповідно до вищенаведеної Постанови КМУ № 100 та складає 725 грн. 50 коп.(розрахунок наведено вище)

З огляду на те, що до вирішення справи в апеляційному суді заробітна плата позивачу за травень-липень 2018 року так і не була виплачена, кількість днів затримки становить 528 днів з 27 липня 2018 року (з наступного дня після звільнення, що відбулося 26 липня 2018 року) по 02 вересня 2020 року - день ухвалення рішення в даній справі.

Середній заробіток складатиме суму 383 064 грн.

Разом з тим, колегія суддів, з огляду на те, що між сторонами існував спір, щодо розміру належної до виплати позивачу суми, та з врахуванням часткового задоволення позову, та враховуючи засади розумності та справедливості, період затримки, який перевищує 2 роки, вважає за необхідне зменшити суму середнього заробітку до 150 000 грн.

Суд також дійшов висновку, що недоплачена заробітна плата та середній заробіток мають бути стягнуті з відповідача 1, оскільки саме це підприємство виплачувало позивачу заробітну плату до його звільнення. Саме відповідач 1 зобов`язаний був нарахувати позивачу заробітну плату по дату звільнення, враховуючи наявність простою не з вини працівника, та затримки з боку відповідача 2 у видачі наказу про звільнення.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що районний суд не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення , висновки суду щодо недоведеності позивачем позовних вимог спростовуються наявними в справі доказами, суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідача за подачу апеляційної скарги на користь позивача ОСОБА_2 стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог (67%), що складає 3615 грн. 89 к.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_2 не виплачену заробітну плату за період з 18 травня 2018 року по 26 липня 2018 року в сумі 22 249 грн. 42 к.

Стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 150 000, 00 (сто п`ятдесят тисяч) грн.

Стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги 3615 грн. 89 к.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Позивач: ОСОБА_2 , код НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях», код ЄДР 03150102, адреса: 01135, м. Київ, вул. сагайдачного, 12.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: