13 жовтня 2020 року м. Мукачево Справа № 303/8160/19
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу
до відповідача ОСОБА_2
про визнання права власності за набувальною давністю,,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на 3/6 частини квартири АДРЕСА_1 (далі Квартира) за набувальною давністю.
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність у позивача достатніх підстав щодо визнання за нею права власності на частину Квартири, в зв`язку з добросовісним та безперервним користуванням вказаним майном. У вказаній Квартирі вона проживає з 2007 року, а місцезнаходження відповідача, яка є власником частини Квартири, їй не відоме.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять задоволити.
Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи відповідач, відзив на позовну заяву не подала, про причини неявки суд не повідомила, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 3/6 частини квартири АДРЕСА_1 , що стверджується даними витягу про державну реєстрацію прав від 15.12.2011 №32516803 (а.с. 9).
Згідно з даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.06.2019 №170378694 (а.с. 18) інша частина Квартири на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 (1/6 частки) та ОСОБА_4 (2/6 частки).
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , а.с. 13), а ОСОБА_4 на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 4 березня 2010 року оголошено померлим (а.с. 14).
Відповідно до акту від 25.09.2018 №103 позивач проживає у спірній ОСОБА_5 з 2007 року.
Приймаючи вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами позивача, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
На підставі 43 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності на обставинах, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Таким чином, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Натомість судом встановлено, що Квартира, яка належить на праві спільної часткової власності позивачу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що відомо позивачу.
ОСОБА_1 пов`язує добросовісність володіння Квартирою з тим, що частина Квартира належала ОСОБА_3 (1/6 частки) та ОСОБА_4 (2/6 частки), після смерті яких спадщина не оформлена, однак з 2007 року вказана Квартира залишилася у фактичному користуванні позивачки, яка утримує ОСОБА_5 та використовує її для проживання.
Як вказує позивач, на момент визнання ОСОБА_4 померлим, відповідач як неповнолітня дитина останнього є такою, що прийняла спадщину.
Таким чином, ОСОБА_1 була обізнана про співвласників спірного майна, що виключає добросовісність володіння ним.
Обставини справи свідчать та стороною позивача не заперечується, про те, що остання була обізнана стосовно того, що власником 3/6 частини Квартири є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , після оголошення померлим якого майно успадкувала відповідач, а відтак, відсутні правові підстави вважати володіння позивачем часткою відповідача у праві власності на нерухомість добросовісним.
Разом із цим, в ході судового розгляду позивачем не було доведено того, що відбулося добросовісне заволодінням чужим майном або безхазяйною річчю, оскільки доказів того, що спірне майно є чужим майном, або належить будь-якій іншій особі, яка позивачу невідома, не надано.
Отже, позивач не довела наявності підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння, оскільки вона не може вважатися добросовісним володільцем спірної Квартири, співвласники якої є відомими, за відсутності доказів їх відмови від права власності на належне майно, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірна Квартира не має власника та вибула із власності спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , або ж вона є безхазяйною.
Також відсутність у позивача відомостей про місцезнаходження співвласника Квартири, тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України.
Враховуючи викладене, а також той факт, що позивачеві було достеменно відомо, що вона користується частиною Квартири, у якої є співвласники ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору слід покласти на позивача.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити повністю.
2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 894,00 грн. віднести на позивача.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
5. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Представник позивача: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_4 ).
Суддя В.В. Кость