Справа № 182/1114/15-ц
Провадження № 2/0182/27/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.10.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кобеляцької Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що, відповідно до укладеного договору б/н від 21 грудня 2010 року, ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. У подальшому кредитний ліміт збільшувався до 500 грн. 00 коп., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, Банк керувався п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Банком зобов`язання по договору були виконані у повному обсязі, відповідач, у порушення ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, свої зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконав, станом на 31 грудня 2014 року заборгованість відповідача за Договором склала 26 594 грн. 82 коп., що складається з:

- 18 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту;

- 6 752 грн. 21 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-100 грн. 00 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом;

а також штрафи, відповідно п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг:

- 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина);

- 1 242 грн. 61 коп. - штраф (процентна складова).

Тому, на підставі викладеного, позивач просить суд вищевказаний розмір заборгованості стягнути з відповідача на його користь, а також стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 265 грн. 95 коп.

Згідно із вимогами ч.6 ст.187 ЦПК України, суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 30 березня 2015 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.39).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року, суддею Тихомировим І.В. по даній справі було відкрито провадження (а.с.40).

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 26 594 грн. 82 коп. були задоволенні (а.с.45).

15 січня 2016 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд вищевказаного заочного рішення (а.с.48-49).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року заяву ОСОБА_1 було задоволено, заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року скасовано та справу призначено до судового розгляду в загальному порядку (а.с.55).

09 жовтня 2017 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у даній справі, оскільки відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, про що свідчить актовий запис № 1522, складений 21 серпня 2017 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.97-99).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану цивільну справу було передано судді Кобеляцькій-Шаховал І.О., оскільки, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 1817/0/15-19 від 09 липня 2019 року, суддю Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.112-113).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року дану справу суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. було прийнято до свого провадження (а.с.114).

22 жовтня 2019 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було здійснено запит до Першої Нікопольської державної нотаріальної контори щодо отримання витягу (інформаційної довідки) із Спадкового реєстру та копії спадкової справи стосовно ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.115).

30 січня 2020 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла відповідь на вищевказаний запит, згідно якої було надано копію спадкової справи № 02/2018 року після смерті ОСОБА_1 (а.с.123).

Як вбачається з спадкової справи, що заведена після смерті ОСОБА_1 , ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори з претензією кредитора, в порядку ст.1281 ЦК України (а.с.125). При цьому, в матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_3 про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4 (а.с.132-134).

Таким чином, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом, 24 лютого 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по укладеному договору б/н від 21 грудня 2010 року (а.с.1-2). Згідно укладеного договору б/н, відповідач отримав кредит у розмірі 18 000 грн. 00 коп., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7-30).

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер, про що свідчить актовий запис № 1522, складений 21 серпня 2017 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.126). При цьому, після смерті відповідача була заведена спадкова справа на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем визначені у ч.3, 4 ст.1268 та в ст.1269 ЦК України.

Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Тобто, з урахуванням вищевикладених обставин та норм, які регулюють дані правовідносини, можливо зробити висновок, що після смерті ОСОБА_1 заведена спадкова справа, у відповідності до якої ОСОБА_4 не вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки свідоцтво про право на спадщину ним отримано не було.

Згідно зі ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Системне тлумачення ст.16 та ч.2 ст.1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: по-перше, норма ч.2 ст.1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема, примусового виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).

Аналіз ч.2 ст.1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку.

Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно.

За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч.2 ст.1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 16, 1282 ЦК України, ст.ст.10, 13, 19, 76-81, 263-268, 274, 280-289, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал