КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 363/423/17

номер провадження: 22-ц/824/4645/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовичата за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у складі судді Чіркова Г.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_5 , про поділ боргових зобов`язань,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 2010 року вона та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року. Вказувала, що за час шлюбу ними набуто у спільну сумісну власність подружжя земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій в подальшому був побудований житловий будинок, який не прийнятий в експлуатацію та відповідно державна реєстрація права власності на нього не здійснена.

Оскільки згоди щодо поділу спільного майна в добровільному порядку сторонами не досягнуто, позивач ОСОБА_1 просила провести розподіл спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач просила стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 8 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним позовом, у травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_5 , у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив поділити між ним та ОСОБА_1 заборгованість перед ОСОБА_4 , що станом на 29 травня 2018 року становить 783 225 грн 00 коп. по 1/2 частині за кожним; поділити між ним та ОСОБА_1 заборгованість перед ОСОБА_3 , що станом на 29 травня 2018 року становить 313 290 грн 00 коп. по 1/2 частині за кожним; поділити між ним та ОСОБА_1 заборгованість перед ОСОБА_5 , що станом на 29 травня 2018 року становить 130 537 грн 50 коп. по 1/2 частині за кожним; поділити між ним та ОСОБА_1 заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг», що станом на 29 травня 2018 року становить 20 072 грн 15 коп. по 1/2 частині за кожним; поділити між ним та ОСОБА_1 заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», що станом на 29 травня 2018 року становить 81 750 грн 01 коп. по 1/2 частині за кожним.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що грошові кошти на придбання спірної земельної ділянки він отримав в борг від своєї бабусі ОСОБА_4 у розмірі 30 000 доларів США згідно розписки від 02 жовтня 2010 року, в якій встановлено строк повернення грошових коштів до 17 березня 2017 року. Однак станом на день подання зустрічного позову борг не повернуто. Вказував, що грошові кошти на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ним було отримано в борг у ОСОБА_3 в розмірі 12 000 доларів США відповідно до розписки від 15 червня 2012 року, в якій було встановлено строк повернення грошових коштів до 30 вересня 2017 року. Однак станом на день подання зустрічного позову борг не повернуто. Зазначав, що з метою проведення будівельних робіт у спірному житловому будинку він згідно розписки від 01 квітня 2014 року отримав у ОСОБА_5 в борг грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, строк повернення яких встановлено до 19 січня 2019 року. Однак вказані грошові станом на день подання ним зустрічного позову не повернуто. Оскільки вказані вище правочини ним були укладені з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за час його перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та в інтересах сім`ї, то вважав, що боргові зобов`язання за цими правочинами підлягають поділу між сторонами в рівних частинах.

Також вказував, що в період шлюбу між ним та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений кредитний договір від 15 травня 2013 року. Заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 10 грудня 2014 року стягнуто з нього на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 072 грн 15 коп., а 11 серпня 2017 року державною виконавчою службою відкрито виконавче провадження про стягнення з нього цих грошових коштів. Крім того, зазначав, що 12 липня 2012 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та станом на 25 травня 2018 року має заборгованість у розмірі 81 750 грн 01 коп. Вказував, що кредитні кошти він отримував з метою задоволення потреб сім`ї, а тому вважав, що боргові зобов`язання за кредитними договорами підлягають поділу між подружжям.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя, а саме: земельну ділянку площею 0,0750 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :37:052:0702, та визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині вказаної земельної ділянки за кожним.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь судових витрат, представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн 00 коп., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість поділу спірного житлового будинку, оскільки сторонами визнано ті обставини, що ними за час шлюбу був збудований житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вказані обставини відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Вказує, що той факт, що спірний житловий будинок придатний для проживання підтверджується тим, що в зустрічній позовній заяві відповідача адреса проживання третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зазначено: АДРЕСА_1 . Вказує, що в ході судового розгляду встановлено, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й фактично будинок експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не прийнятий в експлуатацію і право власності на нього не оформлене з вини відповідача, а позивач у свою чергу позбавлена можливості здійснити вказані дії та реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна. Вказує, що згідно чинного законодавства України незавершений будівництвом будинок підлягає поділу, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити його окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво особами, між якими ділиться будинок. Правовий аналіз сімейного та цивільного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Також вказує, що позивач у своїй позовній заяві просила стягнути з відповідача на свою користь понесені нею судові витрати, до яких входять і витрати на професійну правничу допомогу. Вказує, що в матеріалах справи містяться додаткові пояснення до позовної заяви від 22 липня 2017 року, до яких долучені документи, які підтверджують розмір понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу та обсяг наданої правової допомоги, а саме, розрахунок правової допомоги, квитанція до прибуткового касового ордеру, договір від 24 грудня 2016 року з додатком №1 та акт виконаних робіт. Однак вказані документи судом першої інстанції проігноровані.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Оболонського районного суду міста Києві від 28 вересня 2015 року, яким шлюб між сторонами розірвано, встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства з лютого 2015 року. Вказує, що він зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку вже після припинення спільного проживання із позивачем, однак вказана обставина не була встановлена судом першої інстанції. Зазначає, що судом не було визначено обсяг спільного майна сторін станом на лютий 2015 року, коли між сторонами були припинені шлюбні відносини, та не встановлено джерело придбання майна і час його придбання. Зазначає, що ним надано суду належні та допустимі докази того, що спірна земельна ділянка не могла вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки судом не встановлено походження грошових коштів у сторін. На підтвердження придбання спірної земельної ділянки відповідачем було подано докази отримання грошових коштів у ОСОБА_4 відповідно до боргової розписки від 02 жовтня 2010 року у розмірі 30 000,00 доларів США. Однак судом не взято до уваги докази отримання грошових коштів відповідачем за розпискою, а також те, що позивач не надала доказів існування у неї грошових коштів для придбання спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Також ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М., в якому вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними. Просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М. залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. подав зустрічні пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у яких зазначає, що відповідачем не доведено використання отриманих ним в борг коштів в інтересах сім`ї. Вказує, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 мотивовані лише тим, що грошові кошти він брав в борг на задоволення потреб родини, проте ним не доведено, які саме боргові зобов`язання у нього існували на момент припинення ведення спільного господарства сторонами. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, викладені у відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М. та зустрічні пояснення адвоката Шаповалова А.М. на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на це майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована. Також суд зазначив, що в суді не доведено, що сторонами за час шлюбу за спільні кошти був побудований спірний житловий будинок, а також не доведено законність здійснення будівництва цього житлового будинку на спірній земельній ділянці, а тому суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що спірний житловий будинок може бути об`єктом поділу спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань, суд першої інстанції виходив із недоведеності та безпідставності цих вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 01 вересня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За час шлюбу ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2010 року придбав у ОСОБА_7 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, з кадастровим номером :37:052:0265, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Іншу 1/2 частину вказаної земельної ділянки придбав ОСОБА_8 . Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2724.

У пункті 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що продаж земельної ділянки вчинено за 108 200 грн 00 коп.

Таким чином судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 придбав 1/2 частину спірної земельної ділянки за 54 100 грн 00 коп.

Згідно з пунктом 3.4 вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки, цей договір укладено за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 та за згодою дружини покупця - ОСОБА_9 , які посвідчені 19 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. за №2722, №2723.

Встановлено, що 14 червня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 жовтня 2010 року та заяви про розподіл № 654 від 18 квітня 2011 року ОСОБА_2 отримав державний акт серія ЯМ № 757038 на право власності на земельну ділянку площею 0,0750 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Після розподілу земельної ділянки з кадастровим номером :37:052:0265 між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 по 1/2 її частині, земельній ділянці ОСОБА_2 присвоєно кадастровий номер :37:052:0702, а земельній ділянці ОСОБА_8 присвоєно кадастровий номер :37:052:0703.

03 серпня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку площею 0,0750 га з кадастровим номером :37:052:0702, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що внесено відомості до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом № НВ-017.

Таким чином судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,0750 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 за час проживання у шлюбі із ОСОБА_1 , а тому належить їм на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що суд першої правильно відхилив доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що спірну земельну ділянку він придбав за особисті кошти, які він взяв в борг у своєї бабусі ОСОБА_4 у розмірі 30 000 доларів США відповідно до розписки від 02 жовтня 2010 року, як безпідставні.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, згідно з указаним вище правовим висновком Великої Палати Верховного Суду презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно боргової розписки від 02 жовтня 2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошову суму еквівалентну 30 000 доларів США, яку зобов`язався виплатити в строк до 17 лютого 2017 року.

Судом вірно встановлено, що вказана розписка не містить даних про цільове використання цих грошових коштів, а тому не є належним та допустимим доказом того, що вказані грошові кошти були використані відповідачем саме на придбання спірної земельної ділянки.

Таким чином відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів того, що спірна земельна ділянка придбана за його особисті грошові кошти, а відтак є його особистою власністю і таких доказів матеріали справи не містять.

Отже, установивши, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем не спростована, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спірної земельної ділянки шляхом визнання за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині вказаної земельної ділянки за кожним.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 не надала доказів існування у неї грошових коштів для придбання спірної земельної ділянки, оскільки як зазначалося вище спільність права власності подружжя на спірну земельну ділянку презюмується в силу ст.60 СК України і тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, саме ОСОБА_2 , який заперечує спільність права власності подружжя на спірну земельну ділянку повинен надати належні та допустимі докази на спростування зазначеної презумпції. У даному випадку покладення на позивача ОСОБА_1 обов`язку доведення існування у неї грошових коштів для придбання спірної земельної ділянки суперечитиме принципу презумпції спільності права власності подружжя на набуте у шлюбі майно.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що спірна земельна ділянка не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як зареєстрована за ним 03 серпня 2015 року, а рішенням Оболонського районного суду міста Києві від 28 вересня 2015 року про розірвання шлюбу встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства з лютого 2015 року, не заслуговують на увагу з таких підстав.

По справі встановлено, що 14 червня 2012 року ОСОБА_2 отримав державний акт серія ЯМ № 757038 на право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2724 від 19 жовтня 2010 року та заяви про розподіл № 654 від 18 квітня 2011 року.

Відповідно до положень ст.ст.125, 126 ЗК України, у редакції чинній станом на 14 червня 2012 року, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, яке посвідчується державним актом.

Отже право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку виникло 14 червня 2012 року з момент отримання державного акта на право власності на земельну ділянку відповідно до чинного на той час законодавства України, тобто під час його проживання у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 .

Той факт, що в подальшому спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :37:052:0702 та 03 серпня 2015 року відповідач зареєстрував за собою право власності на неї, не спростовує тих обставин, що право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку виникло 14 червня 2012 року з моменту отримання державного акта на право власності на земельну ділянку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині поділу житлового будинку, ОСОБА_1 зазначала, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 на спірній земельній ділянці побудовано житловий будинок, який в експлуатацію не прийнятий та відповідно державна реєстрація права власності на нього не здійснена.

По справі встановлено, що будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 здійснено без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту і сторонами по справі таких доказів суду не надано.

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК України).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18.

Отже, враховуючи, що будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснено без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, що спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ вказаного вище жилого будинку.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М. про те, що спірний житловий будинок є об`єктом незавершеного будівництва, який підлягає поділу та враховуючи ступінь його готовності можна визначити його окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво, не спростовує тих обставин, що цей об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, а відтак не є об`єктом права власності та не може бути предметом поділу (виділу) відповідно до положень ст.ст. 364, 367 ЦК України незалежно від ступеня його готовності.

Також колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань, з таких підстав.

Судом першої встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно боргової розписки від 02 жовтня 2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 грошову суму еквівалентну 30 000 доларів США, яку зобов`язався виплатити в строк до 17 лютого 2017 року.

Відповідно до боргової розписки від 15 червня 2012 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошову суму еквівалентну 12 000 доларів США, яку зобов`язався виплатити в строк до 30 вересня 2016 року.

Згідно боргової розписки від 01 квітня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 грошову суму еквівалентну 5 000 доларів США, яку зобов`язався виплатити в строк до 19 січня 2019 року.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року у справі № 208/6796/14-ц, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № у розмірі 20 072 грн 00 коп.

Крім того ОСОБА_2 надано довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» по його рахункам за 09 жовтня 2017 року, а також роздруківку з особистого кабінету прикладеної програми ПАТ КБ «ПриватБанк» по його рахункам.

Відповідно до вказаної довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що 10 липня 2012 року ОСОБА_2 уклав угоду з ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримав кредит у розмірі 2 500 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Встановлено, що станом на 09 жовтня 2017 року заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» складає 47 478 грн 58 коп.

З роздруківки з особистого кабінету ОСОБА_2 , яка сформована через додаток ПАТ КБ «ПриватБанк», видно, що заборгованості становить 81 750 грн 01 коп.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 не довів, що кредитні кошти, а також отримані в борг грошові кошти відповідно до вказаних вище боргових розписок, були ним отримані в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави вважати, що такий борг є об`єктом спільної сумісної власності у розумінні вимог ч.4 ст.65 СК України.

Також ОСОБА_2 не доведено, в якому саме розмірі у нього існувала заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а також перед іншими кредиторами на момент припинення ведення спільного господарства із позивачем ОСОБА_1 .

Надані ОСОБА_2 суду вказані вище боргові розписки, а також документи про існування заборгованості за кредитними договорами, не містять в собі достатніх даних про отримання та використання цих коштів саме в інтересах сім`ї, а матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів про отримання ОСОБА_2 кредитних коштів саме на будівництво житлового будинку, як про це він стверджував у зустрічній позовній заяві, враховуючи, що суми отриманих кредитних коштів у ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є відносно незначними (2 500 грн 00 коп. та 20 072 грн 00 коп. відповідно).

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що саме ОСОБА_2 є стороною вказаних вище кредитних договорів і має виконувати грошові зобов`язання в порядку та на умовах визначених цими договорами, а тому визначення судом іншого порядку або покладення обов`язків боржника на особу судовим рішенням не ґрунтується на вимогах закону. У даному випадку правовідносини між відповідачем і кредитними установами виникають і регулюються на підставі укладеного договору, а тому рішення суду за таких обставин не може породжувати інші права і обов`язки осіб при поділі майна (чи боргів) подружжя.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Колегія суддів вважає, що подані 08 вересня 2020 року до Київського апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М. (а.с.74-80, т.3) підлягають залишенню без розгляду з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційний суд не наділений правом вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення змін чи доповнень до апеляційної скарги, тому відповідні заяви, подані після визначеного законом строку, не повинні прийматися до розгляду, а повертаються заявникові ухвалою судді-доповідача.

Відповідно до положень ст.354 ЦПК Україниапеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

З матеріалів справи вбачається, що повне рішення суду від 17 грудня 2019 року було складене 08 січня 2020 року.

Тому останнім днем для внесення змін чи доповнень до апеляційної скарги відповідно до положень ст.ст.354, 364 ЦПК України було 07 лютого 2020 року.

Однак доповнення до апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. подав 08вересня 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом строку для внесення доповнень до апеляційної скарги.

Оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. подав доповнення до апеляційної скарги після закінчення строку на апеляційне оскарження, а апеляційний суд не наділений правом вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення доповнень чи змін до апеляційної скарги, то вказанідоповнення до апеляційної скарги підлягають залишення без розгляду.

Що стосується прохання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М. про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь судових витрат та ухвалення нового рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн 00 коп., які були понесені позивачем у суді першої інстанції, то воно не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу є судовими витратами відповідно до положень ст.133 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Разом з тим, судом першої інстанції не вирішено питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, які понесла позивач у суді першої інстанції та на підтвердження яких надавала суду першої інстанції відповідні докази (а.с.61-64, т.1).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За таких обставин колегія суддів вважає, що питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу підлягає вирішенню судом першої інстанції шляхом ухвалення додаткового рішення відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України, а тому відсутні підстави для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції в цій частині.

Також колегія суддів вважає, що не підлягає до задоволення клопотання адвоката Шаповалова А.М. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, які понесла ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи, виходячи з такого.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки витрати на витрати на професійну правничу допомогу є судовими витратами відповідно до ст.133 ЦПК України, а апеляційний суд не змінює оскаржуване рішення суду першої інстанції і не ухвалює нове, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України для розподілу судових витрат та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, які понесла позивач під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича та апеляційну скаргу ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: