КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

Розглянули у порядку письмового провадження в приміщені Київського апеляційного суду

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення аліментів

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дарницького районного суду міста від 20 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн., з урахуванням індексації, щомісяця починаючи з 11 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині - відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2020 року змінити, стягнувши із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн. щомісяця з індексацією розміру аліментів відповідно до вимог ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" до повноліття дитини, починаючи з 01 січня 2019 року.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 серпня 2010 року позивач та відповідач уклали шлюб, який було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №1891.

Сторони мають неповнолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Згідно довідки №26 від 05 червня 2019 року, ОСОБА_3 є ученицею початкової школи №332 у м. Києві.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 27-28).

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 є керівником ТОВ "НВО "Плазма" (а.с. 17-20).

Відповідачем до суду першої інстанції було надано консультативний висновок ендокринолога, відповідно до якого відповідач потребує лікування (а.с. 98-200).

Також, судом встановлено, що відповідач має на утриманні повнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 94-96).

Задовольняючи позов частково та визначаючи аліменти у розмірі 5000 грн. суд першої інстанції виходив із того, що обов`язок по утриманню дитини покладено на обох батьків (у тому числі і на позивача у справі), а також із того, що згідно консультативного висновку ендокринолога відповідач потребує лікування та на його утриманні знаходиться повнолітня донька.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття

та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

08 липня 2017 року набрав чинності Закон України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у сумі 5000 грн. Оскільки відповідач довів, що він потребує лікування та на його утриманні знаходиться повнолітня донька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Будь-яких інших обставин, передбачених ст. 182 СК України судом не встановлено та сторонами у справі не доводилось та не заперечувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку із ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.

Стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо). Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах трирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Звертаючись до суду із позовом, позивачкам просила стягнути аліменти починаючи з 01 січня 2019 року.

Відмовляючи у задоволені позову в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що вона зверталась до відповідача із вимогою про сплату аліментів.

Не погоджуючись із вказаним висновком суду, позивачка в апеляційній скарзі зазначила, що матеріали справи спростовують висновки суду про те, що нею не було доведено факту ухилення відповідача від обов`язку сплачувати аліменти на утримання їх спільної дочки.

ОСОБА_1 зазначила, що нею до суду була надана виписка по її банківському картковому рахунку в АТ КБ "ПриватБанк", з якої вбачається, відповідач сплачував аліменти, але згодом припинив надавати матеріальну допомогу.

Позивачем було доведено факт сплати аліментів відповідачем на утримання їх спільної доньки, однак, позивач не надала суду доказів того, що для одержання аліментів вона вживала заходів, а тому сплата аліментів відповідачем могла здійснюватись із його ініціативи.

Також в апеляційній скарзі позивачка зазначила, що переконливими доказами ухилення відповідача від сплати аліментів є її переписка із відповідачем, оскільки вона постійно нагадувала йому про його обов`язок утримувати дитину, але у відповідь позивачка не отримувала ніяких пояснень та повідомлень. Однак, на підтвердження своїх доводів, ОСОБА_1 ніяких доказів ні суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надала.

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх спільної неповнолітньої доньки варто стягувати починаючи з 11 червня 2019 року, оскільки позивачка звернулась до суду із даним позовом саме 11 червня 2019 року, про що свідчить штемпель на зазначеній позовній заяві.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: