РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 564/3015/19

Провадження № 22-ц/4815/591/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Цвіркун О.С.

Рішення ухвалене в м. Костопіль Рівненської області

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 , як законного представника малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, та просила визнати за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0887 га, кадастровий номер :02:006:0216, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0887 га, кадастровий номер :02:006:0216, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що без залучення ОСОБА_6 , як співвласника спірної земельної ділянки, суд першої інстанції мав усі підстави для відмови в задоволенні позову через відсутність суб`єктного складу учасників процесу.

Крім того зазначає, що договір дарування від 03.11.2017 року укладений між ОСОБА_1 та законними представниками малолітнього ОСОБА_5 ОСОБА_4 та ОСОБА_4 не містить істотних умов, а саме не зазначений кадастровий номер земельної ділянки та належна відповідачу 2/3 частка земельної ділянки перед укладанням договору дарування не була виділена в окремий об`єкт.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві, ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що договір дарування є дійсним та сторонами не оспорювався, а тому спірний житловий будинок на даний час належить ОСОБА_1 (2/3 частки) та ОСОБА_6 (1/3 частки).

Крім того зазначає, що позовна заява не містить вимоги щодо зменшення розміру частки ОСОБА_6 , а тому його права не порушені.

З огляду на наведене просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Щур О.В. в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити та при цьому пояснили, що була подарована не вся належна частина будинку, а лиш її 2/3, що вказує на неправильність висновків місцевого суду.

Представник ОСОБА_4 адвокат Кушнір О.С. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції враховуючи норми ч. 1 ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України прийшов до висновку, що ОСОБА_5 є власником 2/3 частки від 71/100 частки жилого будинку з надвірними будівлями за номером АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування і згідно вищевикладених правових норм він набув і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване належне йому домоволодіння.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони в цілому відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 03.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Самсонюком Ф.П., ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , представники малолітнього ОСОБА_5 , прийняли в дар належну ОСОБА_1 на праві особистої приватної спільної часткової власності 2/3 частки від 71/100 частки жилого будинку, з надвірними будівлями за номером АДРЕСА_2 , тобто малолітній ОСОБА_5 набув у приватну спільну часткову власність вищезазначене майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 102602877 від 03.11.2017 (а.с.10-13).

Згідно зазначеного Витягу 71/100 частка житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_2 , розташована на земельній ділянці кадастровий номер: :02:006:0216, цільове призначення : для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0,0877 га.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер: :02:006:0216, площею 0,0887 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою АДРЕСА_1 перебуває у приватній спільній частковій власності ОСОБА_1 (2/3 частки) та ОСОБА_6 (1/3 частки) (а.с.14-16).

Згідно даних держреєстру, 71/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:006:0216, перебуває у приватній спільній частковій власності ОСОБА_5 (2/3 частки) та ОСОБА_6 (1/3 частки).

На підставі вищезазначеної в держреєстрах інформації, місцевий суд задовольнив заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Однак, вказана інформація не відповідає правовстановлюючому документу на підставі якого проведено реєстраційні дії, а саме договору дарування від 3 листопада 2017 року, згідно умов якого ОСОБА_5 було подаровано не 2/3 всього домоволодіння, а 2/3 від 71/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями, які належали ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Отже, правильно встановивши обставини справи та застосувавши норми права, а саме ч.2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст.120 ЗК України, місцевий суд припустився помилки, щодо обсягу прав обдарованого ОСОБА_5 та дарувальника ОСОБА_1 в частках в праві власності на будинок та відповідно пропорційно в частці прав на земельну ділянку на якій розташовано спірний будинок.

Тобто, в ОСОБА_1 залишилось право у власності на будинок в розмірі 1/3 частки від 71/100 частин, які їй належали раніш, а тому підстав для визнання права ОСОБА_5 на 2/3 частини від загальної площі земельної ділянки у місцевого суду не було.

Оскільки сторонами договір дарування від 03.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Самсонюком Ф.П. не оспорювався, малолітній ОСОБА_5 є власником 2/3 частки від 71/100 частки жилого будинку з надвірними будівлями за номером АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування, тому згідно вищевикладених правових норм він пропорційно набув і право власності на частину земельної ділянки, до на якій розташована частина належного йому домоволодіння.

Твердження апелянта, що вона земельну ділянку внуку не дарувала не заслуговує на увагу, оскільки особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 364/515/19 від 26.12.2019 року.

Посилання ОСОБА_1 на недотримання істотних умов договору дарування від 03.11.2017 року, а саме не зазначення в ньому кадастрового номеру земельної ділянки, який присвоєний не був, не заслуговує на увагу, оскільки ця істотна умова не впливає на права чи інтереси сторін договору, при цьому місцевий суд вірно послався на подібну правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 року у справі № 6-194 цс14.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що при вирішенні даного спору, суд першої інстанції припустився помилки щодо розміру частки будинку прийнятої в дар ОСОБА_5 та відповідно пропорційно щодо його частки у праві власності на земельну ділянку належну до цього будинку, а тому таку помилку слід виправити, змінивши оскаржуване рішення.

Щодо сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,6 грн., то відповідно до ст.141 ЦПК України, на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1/3 його частину з ОСОБА_4 відповідно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2020 року змінити.

Абзац 2 резолютивної частини викласти в такій редакції:

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частки (від 71/100 частини у праві власності на будинок відповідно до договору дарування від 03.11.2017 року) на земельну ділянку, загальна площа якої 0,0887 га, кадастровий номер :02:006:0216, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 384,2 грн. в рахунок частини сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 жовтня 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків