Справа № 461/3142/20 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2140/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Левика Я.А., Приколоти Т.І.,

розглянувши у м.Львові у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2020 рокуу справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

13 квітня 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 . Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного 31 травня 2018 року договору між позивачем і відповідачем, ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 49999,00 грн зі сплатою 21,99 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Відповідач скористався кредитними коштами, проте зобов`язання за договором належним чином не виконав. Станом на 24 березня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість у загальній сумі 68598,16 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2020 року позов акціонерного товариства «Ідея Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором, яка складається з основного боргу 44885,37 грн, простроченого боргу 1363,38 грн, строкових процентів 610,70 грн, прострочених процентів 5375,41 грн, пені за несвоєчасне погашення платежів 1729,43 грн, судовий збір в сумі 1653,29 грн, всього 55617 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот сімнадцять) грн 58 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило АТ «Ідея Банк» в особі представника Заставної О.В. В апеляційній скарзі стверджує, що не погоджується з рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 14633,87 грн. заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості. Вважає висновок суду в частині відмови у стягнення зазначеної суми таким, що зроблений без врахування того, що кредитний договір укладено 31.05.2018 року, тобто вже під час дії Закону України «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10.06.2017 року, а тому суд помилково посилається на абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»,який втратив чинність ще до укладення кредитного договору, а саме 10.06.2017 року.

Аналогічно 10.06.2017 року втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою КМУ від 10.05.2007 року на зміну яким було прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року №49, що набрали чинності 10.06.2017 року. Отже чинне на момент укладення Кредитного договору законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування умов , що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості.

Звертає увагу, що судова практика щодо нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості є позитивною, що підтверджується висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19. Просить скасувати рішення в частині відмови у позові та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та вирішити питання судових витрат.

Частиною першою ст.369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Згідно з частинами 1,2 ст.367 ЦПК україни суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга подана в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Однак зазначеним вимогам рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом встановлено такі обставини.

31 травня 2020 року між ПАТ «Ідея Банк» (правонаступником якого є АТ «Ідея Банк») та відповідачем укладений кредитний договір № Z06.00404.003985449, згідно з яким банк зобов`язався надати клієнту кредит у сумі 49999,00 грн зі сплатою 21,99 % річних, строком 60 місяців.

Відповідач, в свою чергу, зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом та погасити кредит відповідно до графіку щомісячних платежів.

Відповідач отримав від банку кредитні кошти, що стверджується меморіальним ордером від 31 травня 2018 року (а.с.13) але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі.

Як вбачається із наявної у матеріалах справи виписки з особового рахунку по кредитному договору, останній платіж ОСОБА_1 здійснила 03 січня 2020 року .

Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг ОСОБА_1 станом на 24 березня 2020 року становить 68598,16 грн та складається з основного боргу 44885,37 грн, простроченого боргу 1363,38 грн, строкових процентів 610,70 грн, прострочених процентів 5375,41 грн, нарахованої плати за обслуговування кредиту 1540,02 грн, простроченої плати за обслуговування кредиту 13093,85 грн, та пені за несвоєчасне погашення платежів 1729,43 грн.

04 лютого 2020 року за вих. №12.4.2/Z06.00404.003985449 на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями списків про згрупування поштових відправлень (а.с.20-24).

На вимогу відповідач не відреагував та зобов`язань за вищезгаданим договором кредиту не виконав.

Відмовляючи у задоволенні вимог банку про стягнення нарахованої плати за обслуговування кредиту та простроченої плати за обслуговування кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що банк не мав права встановлювати такий платіж у кредитному договорі, за дії, які банк вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 5 частини 4 статті 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення суду зазначаються норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на момент укладення кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону у договорі про споживчий кредит зазначаються: найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 8 червня 2017 року №49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про Національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно із пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, які дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 погодився з умовами кредитного договору, підписавши його та приступивши до його виконання.

Відповідно до п.1.11 договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Обслуговування кредиту банком включає в себе: -надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, з направленням СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунках позичальника з використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Графік щомісячних платежів за кредитним договором наведений в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка міститься в п. 6.1 кредитного договору, підписаного сторонами.

У стовпчику 7.4. вищезазначеної таблиці зазначено розмір місячних платежів за плату за обслуговування кредиту, що визначено та погоджено сторонами кредитного договору.

Загальна вартість кредиту за весь строк кредитування наведена у стовпчику 10 Графіку щомісячних платежів.

Відтак між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим кредитний договір, згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до ст. 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Відповідач умов договору не оспорював, з вимогами про розірвання договору до позивача не звертався, з позовом про визнання договору чи окремих його положень недійсним не звертався, а тому суд дійшов помилкового висновку про необгрунтованість позовних вимог в частині стягнення плати за обслуговування кредиту, визнавши самостійно п.1.11 Кредитного договору нікчемним.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19.

Отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування», передбачено умовами кредитного договору, який погоджено та підписано сторонами.

Суд першої інстанції взявши до уваги правові висновки Верховного Суду висловлені в постанові від 11.03.2020 року під час розгляду справи №708/195/19 не врахував, що кредитний договір у цій справі був укладений у 2016 році, тобто до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування». В даній справі кредитний договір укладений після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» та внесення змін у ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Законом № 1734-VIII від 15.11.2016.

Відтак, суд першої інстанції застосував закон, який не підлягав до застосування, що є підставою для скасування рішення відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та стягнення з відповідача в користь позивача нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 14633,87 грн.

Відповідно до вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З врахуванням того, що позов задоволено повністю рішення в частині стягнення судових витрат слід скасувати, стягнувши з відповідача в користь позивача 2102грн. судового збору сплаченого за подання позовної заяви, 2100 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також 3153 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 7355 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 17917,42 грн. та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк» в цій частині задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 14633,87 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 7 355 грн. судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Левик Я.А.

Приколота Т.І.