ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 22-ц/803/2478/20 Справа № 182/6808/18 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді доповідача: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання : Кислиця І.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач територіальна громада в особі Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області,

особа, що подала апеляційну скаргу - Прокуратура Дніпропетровської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області, яка діє в інтересах держави в особі Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року та ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року про виправлення описки в рішенні, ухваленого суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. в м. Нікополі, відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до територіальної громади в особі Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Нікопольського районного нотаріального округу Рачкова Ольга Анатоліївна, про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та спадкодавиці ОСОБА_2 однією сім`єю в період з 2008 року до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В мотивування заявлених вимог позивач зазначила, що з лютого 2009 року вона на прохання своєї хронічно хворої сусідки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стала разом проживати та вести спільне господарство. Останнім часом ОСОБА_2 часто хворіла на гіпертонічну хворобу та хронічну серцеву недостатність, потребувала сторонньої допомоги. Позивач за фахом є медичною сестрою з великим досвідом роботи, тому надавала їй допомогу. Вони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні гроші, робили необхідні покупки, спільно робили у будинку ремонт, сплачували комунальні послуги.

Спадкодавець ОСОБА_2 12.08.2013 року зробила розпорядження на випадок своєї смерті та склала заповіт, яким заповідала позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та земельною ділянкою.

Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 189565 від 22.10.2004 року, ОСОБА_2 належала також земельна ділянка, площею 5,330 гектарів в межах, згідно з планом, розташована на території Червоногригорівської селищної ради, а також, згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 189564 від 22.10.2004 року, ОСОБА_2 належала земельна ділянка, площею 5,280 гектарів в межах, згідно з планом, розташована на території Червоногригорівської селищної ради, що передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла. Позивач, за власні кошти організовувала поховання, поминальний обід та улаштувала пам`ятник на кладовищі. Після смерті ОСОБА_2 вона утримує та опікується усім спадковим майном. Позивач 29.09.2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

У березні 2018 року їй стало відомо, що після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина у вигляді земельних ділянок, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Просить суд встановити факт сумісного проживання її однією сім`єю разом з громадянкою ОСОБА_2 з лютого 2009 року за адресою: АДРЕСА_1 . Та визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 5,330 гектарів в межах, згідно з планом, кадастровий номер -01-006-0088, та на земельну ділянку, площею 5,280 гектарів в межах, згідно з планом, кадастровий номер -01-006-0087, що розташовані на території територіальної громади Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки, площею 5,330 та 5,280 гектарів в межах, згідно з планом, кадастровий номер -01-006-0087, кадастровий номер -01-006-0088, що розташована на території територіальної громади Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року, в якому усунуто описку ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року позов задоволено.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року виправлено описку в рішенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року, вказавши: "Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 5,280 гектарів в межах, згідно з планом, кадастровий номер -01-006-0087, що розташована на території територіальної громади Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ."

Не погоджуючись із рішенням суду, прокуратура Дніпропетровської області, яка діє в інтересах держави в особі Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуваним рішенням порушуються інтереси держави. Спірні земельні ділянки за заявою органу місцевого самоврядування про визнання спадщини відумерлою на підставі положення ст.1277 ЦК України будуть передані органу місцевого самоврядування. Апелянт зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання позивача разом із спадкодавцем щонайменше п`ять років до часу відкриття спадщини. Зауважують, що довідка про місце фактичного проживання видана після смерті спадкодавця, тому є неналежним доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В мотивування відзиву зауважує, що апелянт участі у розгляді справи не приймав, тому не досліджував докази, які надавалися позивачем під час розгляду справи. Прокурором не враховано, що спадкодавець ОСОБА_2 склала на її ім`я заповіт, що свідчить про близькі рідні стосунки між ними, проте не в повному обсязі у заповіті було зазначено усе наявне у спадкодавця майно. Показами свідків та письмовими матеріалами справи доведений факт спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем більше п`яти років.

Заслухавши доповідь судді доповідача, Прокурора Дніпропетровської області- Масенко А.О.,(в режимі відеоконференції), яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_3 , який кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги та наданого на неї відзиву, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що лютого 2009 року позивачка на прохання своєї хронічно хворої сусідки ОСОБА_2 , яка часто хворіла на гіпертонічну хворобу та хронічну серцеву недостатність, була особою похилого віку і не могла самостійно вести господарство, перейшла до неї у будинок для спільного проживання разом (а.с.11, 18). Позивачка разом із ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні гроші, робили необхідні покупки та харчі, предмети домашнього побуту, побутової техніки, сумісно робили у будинку ремонт, сплачували комунальні послуги тощо. Крім того, позивачка за фахом - медична сестра з великим досвідом роботи у стаціонарному відділені лікарні, тому надавала професійну медичну допомогу ОСОБА_2

12.08.2013 року ОСОБА_2 зробила розпорядження на випадок своєї смерті та склала заповіт АДРЕСА_2 з надвірними будівлями та земельною ділянкою, посвідчений приватним нотаріусом районного нотаріального округу Рачковою О.А.(а.с. 10)

Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 189565 від 22.10.2004 року, ОСОБА_2 належала земельна ділянка, площею 5,330 гектарів в межах, згідно з планом, розташована на території Червоногригорівської селищної ради (а.с.7), а також, згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 189564 від 22.10.2004 року, ОСОБА_2 належала земельна ділянка, площею 5,280 гектарів в межах, згідно з планом, розташована на території Червоногригорівської селищної ради, що передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с.14). Позивачка організувала за власні кошти поховання ОСОБА_2 , зробила поминальний обід та встановила їй надгробний пам`ятник на кладовищі (а.с.12). Після смерті ОСОБА_2 позивачка 29.09.2015 року отримала свідоцтво на право на спадщину за заповітом серії НАР № 152184 на відповідне нерухоме майно, яке належало померлій (а.с.5). Інші спадкоємці за спадщиною до нотаріуса не звертались, про їх існування невідомо. Під час оформлення та отримання спадщини, приватний нотаріус не повідомила позивачку про існування іншої спадщини, що належала спадкодавиці. У березні 2018 року позивачкці стало відомо, що після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина у вигляді земельних ділянок, площею 5,330 га., та площею - 5 280 га, розташованих на території Червоногригорівської селищної ради, які не були зазначені у заповіті.

Постановою приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Рачковою О.А. від 26.04.2018 року позивачці відмовлено у задоволенні заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані вище земельні ділянки(а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 , що є підставою для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України встановлено перелік справ про встановлення фактів, які розглядає суд. Даний перелік не є вичерпним та ч.2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Відповідно до абзацу другого п. 2 вказаної вище Постанови якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до Акту складеного депутатом Червоногригорівської селищної ради від 31 травня 2018 року ОСОБА_1 з 2008 року по 05.08. 2014 року проживала з ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1

Як вбачається з матеріалів справи приватним нотаріусом районного нотаріального округу Рачковою О.А. 12.08.2013 року посвідчено заповіт складений ОСОБА_2 яким вона заповідала ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та земельною ділянкою, (а.с. 10)

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла .

29.09.2015 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_3 )

Відповідно до державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 189565 від 22.10.2004 року, ОСОБА_2 за життя належала земельна ділянка, площею 5,330 гектарів в межах, згідно з планом, розташована на території Червоногригорівської селищної ради, а також, згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 189564 від 22.10.2004 року, земельна ділянка, площею 5,280 гектарів в межах, згідно з планом, розташована на території Червоногригорівської селищної ради, що передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які не було включено до заповіту (а.с.6-7).

Постановою приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Рачковою О.О. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на майно у вигляді земельних ділянок площею 5, 280га (пай№ НОМЕР_1 ) та площею 0, 220га(пай № НОМЕР_2 ), розташованих на території Червоногригорівської сільської ради,у зв`язку з відсутністю права на спадкування (а.с.15)

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 .

Належних доказів на спростування факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прокурором до суду апеляційної інстанції не надано. Отже, на думку колегії суддів, заперечення даного факту є лише припущенням.

Звертаючись з апеляційною скаргою Прокурор Дніпропетровської області посилався на порушення інтересів держави в особі Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, які полягають в тому, що визнаючи право власності на земельні ділянки за особою, яка не мала права на їх спадкування, причинив загрозу порушення інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, оскільки спадщина у вигляді земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 5, 330 га. та 5, 280 га, які належали ОСОБА_2 на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, мали б бути в порядку ст. 1277 ЦК України, передані за заявою органу місцевого самоврядування про визнання спадщини відумерлою у власність територіальної громади.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, статтями 23,36 ч.1 Закону України «Про прокуратуру», частинами 1,3-5 ст. 56 ЦПК (в редакції чинній на момент подання позовної заяви), відповідно до яких прокурор може захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави; звертатися до суду із позовом (заявою, поданням) в інтересах держави та здійснювати у суді представництво в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.(ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру»)

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. .(ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру»)

Згідно ч.4,5 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Основним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Таку позицію щодо застосування норм права висловив у подібних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року по справі N 806/1000/17.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви №2065 від 06.11.2018 року року, в.о. сільського голови Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, як представник сільської ради, не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (а.с. 46).

Доводи апеляційної скарги, що земельні ділянки на підставі положення ст. 1277 ЦК України будуть передані органу місцевого самоврядування, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування".

Позивач ОСОБА_1 зверталась до відповідної нотаріальної контори з підстав одержання свідоцтва про право на спадщину, та отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, що свідчить про те, що позивачем дотримано всіх умов та процедур, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області, яка діє в інтересах держави в особі Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року та ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року про виправлення описки в рішенні суду, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: