Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 369/4241/17

провадження № 61-44453св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Сержанюка А. С., Фінагеєва В. О.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивувало тим, що 04 жовтня 2006 року Акціонерний комерційно-інноваційний банк «Укрсоцбанк» (далі - АКІБ «Укрсоцбанк», після зміни назви ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, згідно з яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 29 510 дол. США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом щомісячно та порядком повернення суми кредиту до 10 числа кожного місяця згідно з наведеним графіком, кінцевим строком погашення - 03 жовтня 2021 року. Позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі

в строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

У порушення умов договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого у нього станом на 29 березня 2017 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 7 009,78 дол. США, за відсотками -

3 311,60 дол. США, неустойка - 893,78 дол. США.

Посилаючись на вказані обставини, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 215,16 дол. США (що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 304 162,60 грн) та судові витрати у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції керувався тим, що строк виконання основного зобов`язання згідно з пунктом 4.5 кредитного договору було змінено, тому через 90 днів після сплати боржником останнього платежу за кредитним договором, який позичальник здійснив 16 січня 2014 року, у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, проте банк звернувся до суду із цим позовом лише 21 квітня 2017 року, тобто зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором та відсотками в розмірі 9 994,78 дол. США, пеню в розмірі 20 588,74 грн та судовий збір в розмірі 10 725,83 грн. В іншій частині позов

ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення.

Апеляційний суд керувався тим, що виходячи із аналізу умов договору, порушення строків повернення кредиту та сплати процентів протягом більше, ніж 90 календарних днів підряд не призводить до автоматичної зміни строку виконання основного зобов`язання згідно пункту 4.4 кредитного договору,

а регулюється окремим пунктом 4.5 кредитного договору та надає кредитору право направити позичальнику вимогу про повернення заборгованості

в повному обсязі, після отримання якої останній зобов`язаний погасити заборгованість. Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Останній платіж на виконання умов кредитного договору від 04 жовтня 2006 року ОСОБА_1 здійснено 16 січня 2014 року, із позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося у квітні 2017 року, а кінцевий термін повернення заборгованості - 03 жовтня 2021 року. Оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності у спірних правовідносинах, то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню,

а саме: сума заборгованості за кредитом та за відсотками за період з 19 квітня 2014 року по 19 квітня 2017 року, пеня за період з 19 квітня 2016 року по

19 квітня 2017 року.

Аргументи учасників справи

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржене судове рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності відносно всього розміру заборгованості, оскільки строком виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі є 21 січня 2014 року. Ця дата визначена за кредитним договором внаслідок застосування механізму дострокового повернення всієї суми кредитних грошових коштів, на підставі пункту 4.4 цього договору. Цей пункт містить посилання на підпункт 3.3.5. кредитного договору, згідно якого позичальник зобов?язаний неухильно дотримуватися положень цього договору, в тому числі повернути кредит не пізніше кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, вказаного в п. 1.1. кредитного договору. Крім того, проценти та пеня, які нараховані банком та стягнені апеляційним судом не могли нараховуватися після настання строку виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі, оскільки після настання цього строку кредитний договір припиняє свою дію, що підтверджується постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц.

Рішення суду апеляційної інстанцій оскаржується в частині задоволених позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відсотками в розмірі 9 994,78 дол. США, пені в розмірі 20 588,74 грн та судового збору в розмірі 10 725,83 грн, тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

Відзив іншим учасником справи на касаційну скаргу не подано.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, зупинено виконання оскарженої постанови апеляційного суду.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

16 квітня 2020 року справу для розгляду передано судді-доповідачеві

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 жовтня 2006 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 380/1231/06-Ж, згідно з пунктом 1.1. якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 29 510,00 дол. США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом щомісячно та порядком повернення суми кредиту до 10 числа кожного місяця згідно

з наведеним графіком, кінцевим строком погашення - 03 жовтня 2021 року.

Згідно з пунктом 2.4.1 кредитного договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту на зазначений рахунок не пізніше 10 числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти за користування кредитом. У випадку, якщо 10 число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний здійснити сплату нарахованих процентів за користування кредитом у попередній робочий день.

Пунктом 3.3.7 кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору.

Згідно з пунктом 3.3.8 кредитного договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі повертати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання, можливими штрафами та пенею в порядку, визначеному пунктом 1.1 цього договору.

Відповідно до пункту 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом, можливі штрафи та пеню у випадках, визначених пунктами 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору.

Згідно пунктом 4.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених в пункті 2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених будь-яким з пунктів 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору позичальник сплачує кредиторові пеню

в розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у цей період.

Згідно з пунктом 4.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог пунктів 3.3.2 - 3.3.16 цього договору позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеного пунктом 1.1 цього договору, за кожний випадок.

Пунктом 4.4 кредитного договору визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.2-3.3.6, 3.3.10-3.3.12, 3.3.15 цього договору, порушення позичальником умов договору, визначеного підпунктом 1.3.1 цього договору, протягом більш ніж

5 днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів підряд, та/або перевищення сумою простроченої заборгованості позичальника за цим договором суми кредиту за пунктом 1.1 цього договору більш як на 10 процентів, або несплати позичальником більше ніж однієї виплати за цим договором, яка перевищує 5 % суми кредиту за пунктом 1.1 цього договору, позичальник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення з вимогою кредитора про повернення заборгованості за цим договором, повернути кредитору в повному обсязі свою заборгованість за цим договором (строкову та прострочену), а також погасити вимоги кредитора, що випливають з цього договору, в тому числі кредит, проценти за кредитом, комісії, неустойку (пеню, штраф), передбачені цим договором.

Згідно з заявою на видачу готівки від 04 жовтня 2006 року № 55

ПАТ «Укрсоцбанк» видало ОСОБА_1 29 510,00 дол. США, що еквівалентно 149 025,50 грн.

06 квітня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень, в якій вимагало у строк до 30 днів з дати відправлення цієї вимоги, але не пізніше 3 днів з моменту отримання цієї вимоги, сплатити заборгованість по кредиту, нараховані проценти, комісії за користування кредитом і нараховані штраф (пеню).

Згідно з довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» станом на 29 березня 2017 року

ОСОБА_1 борг за кредитом востаннє сплачувався 16 січня 2014 року

в розмірі 200 дол. США.

Відповідно до поданого суду розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на 29 березня 2017 року становить 11 215,16 дол. США (що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 304 162,60 грн.), яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 7 009,78 дол. США (що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 190 109,90 грн.), заборгованості по процентам за користування кредиту - 3 311,60 дол. США (що за курсом НБУ становить 89 812,79 грн.), пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 893,78 дол. США (що за курсом НБУ становить 24 239,91 грн.).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитдавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суди встановили, що відповідач в суді першої інстанції заявив про застосування наслідків спливу позовної давності посилаючись на те, що останній платіж за кредитним договором він здійснив 16 січня 2014 року. Тому на підставі пункту 4.4. цього договору строк виконання основного зобов`язання змінено на 21 січня 2014 року (5 днів з дня останньої оплати за договором), а позов

ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення кредитної заборгованості пред`явлено до суду 21 квітня 2017 року.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про те, що банк звернувся до суду зі спливом позовної давності. При цьому суд першої інстанції застосував одночасно як умови пункту 4.4., так і пункту 4.5. кредитного договору, пославшись лише на пункт 4.5. кредитного договору.

Апеляційний суд вважав зазначене тлумачення умов договору помилковим,

а спірні правовідносини такими, що регулюються окремим пунктом 4.5. кредитного договору та надає кредитору право направити позичальнику вимогу про повернення заборгованості в повному обсязі, лише після отримання якої останній зобов`язаний погасити заборгованість.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Колегія суддів вважає зазначені висновки судів в частині застосування до спірних правовідносин пункту 4.5 кредитного договору помилковими.

Суди встановили, що сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

У пункті 4.4. кредитного договору визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених, зокрема, підпунктом 3.3.5. цього договору, протягом більш ніж 5 днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).Згідно підпункту 3.3.5. кредитного договору позичальник зобов?язаний неухильно дотримуватися положень цього договору, в тому числі повернути кредит не пізніше кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, вказаного в п. 1.1. кредитного договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження

№ 61-11сво17) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох)

є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш

в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 753/9563/14-ц (провадження № 61-16578св18) зазначено, що «якщо не доведено інше, стороною, яка розробила і (або) запропонувала спірну умову договору, є:

у договорі, укладеному між особою, що здійснює підприємницьку діяльність, і фізичною особою (у тому числі споживачем), - сторона, що здійснює підприємницьку діяльність. При неясності волі сторін суд має вибрати варіант, що відповідає інтересам покупця».

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови

у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності

є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93,

§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09,

§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

В той же час у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада

2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, «що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності не відповідає вимогам закону».

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня

2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи

у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця

в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Таким чином у справі, що переглядається, після настання строку кредитування позивач мав право на стягнення з ОСОБА_1 тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову у зв?язку зі спливом позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом та частково - по процентам

і пені, нарахованих в межах строку кредитування до 21 квітня 2014 року, проте помилково послався на пункт 4.5. кредитного договору. В частині вимог про стягнення заборгованості за відсотками 2 985,00 дол. США та 20 588,74 грн. пені, нарахованої поза межами строку кредитування, суди мали відмовити за необґрунтованістю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду та частково рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині змінити в мотивувальній частині.

У зв?язку з цим не підлягає поновленню виконання постанови апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року, зупинене ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2018 рокудо закінчення касаційного провадження.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 436 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року в частині задоволених позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відсотками в розмірі 9 994,78 дол. США, пені в розмірі 20 588,74 грн та судового збору скасувати.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

01 листопада 2017 року в частині відмови у задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відсотками в розмірі 9 994,78 дол. США, пені в розмірі 20 588,74 грн змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук