єдиний унікальний номер справи 546/429/19
номер провадження 2/546/111/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Зіненка Ю.В., за участю секретаря Гудзенко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

17 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, у якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 50000 грн, проценти за договором позики у сумі 22631,54 грн та 3% річних у сумі 208,94 грн, що загалом становить 72840,48 грн.

З позову вбачається, що 17.09.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач ОСОБА_1 передав 50000 грн без зазначення дати повернення боргу, що підтверджується розпискою, яка була складена у присутності двох свідків. Відповідач ОСОБА_2 зобов`язання за договором не виконав, тому 06.02.2019 року позивачем на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про повернення боргу, яку відповідач отримав 09.02.2019 року. Після спливу 30 днів з дня отримання вимоги відповідач борг не повернув. Позивач вважає, що на підставі ст. 1048 ЦК України має право на нарахування процентів у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, так як в розписці не вказано, що позика є безпроцентною. Зі спливом 30 днів, 11.03.2019 року, з дня отримання вимоги, завершився термін правомірного користування коштами. За період з 15.04.2016 року по 11.03.2019 року, тобто в межах строку позовної давності, розмір нарахованих щомісячно процентів склав 22631,54 грн. Зокрема, на підставі ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити 3% річних за період з 12.03.2019 року по 15.04.2019 року, що від суми боргу становить 208,94 грн.

Ухвалою суду від 08.05.2019 року у справі відкрите спрощене позовне провадження та відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання відзиву.

06 червня 2019 року відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі з додатками (а.с. 24).

19 липня 2019 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просив поновити строк для подання відзиву, не вказавши причини його пропуску.

31 липня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач, посилаючись на порушення строку подання відзиву, просив залишити його без розгляду, позов задовольнити.

Так як відповідачем не зазначено причини пропуску строку для подання відзиву на позов, суд, керуючись ч. 8 ст. 178 ЦПК України, вважає необхідним вирішувати справу за наявними матеріалами.

Ухвалою від 07.08.2020 року справу прийнято до провадження судді Зіненка Ю.В. та призначене судове засідання на 08 год. 30 хв. 07.09.2020 року, яке відкладене на 13 год. 30 хв. 01.10.2020 року у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача ОСОБА_2 .

У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача ОСОБА_3 подав до суду клопотання, у якому просив справу слухати за відсутності позивача та представника позивача, наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 79).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с. 81).

У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів з урахуванням положень, передбачених ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

Судом встановлено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем у формі розписки,складеної 17.09.2014 року. Згідно вказаної розписки відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав гроші в сумі 50000 грн від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в позику в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Строк повернення коштів у розписці не вказаний (а.с. 80).

06 лютого 2019 року позивачем на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про сплату боргу, яка отримана відповідачем 09.02.2019 року (а.с.а.с. 8, 9).

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні 03.12.2019 року попередньому складу суду повідомив, що був присутній при відібранні розписки та підтвердив факт передання коштів, однак яку саме отримав суму відповідач свідок повідомити не зміг.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦПК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 10.04.2018 року у справі № 464/3790/16-цзазначено, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Конкретно в даному випадку такий період є з 15.04.2016 року по 11.03.2019 року, відповідно до якого відповідач міг правомірно не сплачувати кредитору борг. Розмір, визначений на рівні ставки НБУ, нарахованих щомісячно процентів, згідно розрахунку, зазначеного в позові, сумарно склав 22631,54 грн (а.с.а.с. 2-5).

Статтею 599 ЦПК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦПК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу

Частиною 2 статті 625 ЦПК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачем ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми боргу 72631,54 грн за період з 12.03.2019 року по 15.04.2019 року визначено в сумі 208,94 грн. З даним розрахунком суд погоджується.

Таким чином, зв`язку з невиконанням обов`язків позичальника у відповідача ОСОБА_2 виникла заборгованість у сумі 72840,48 грн, яка складається з: 50000 грн суми боргу за розпискою, 22631,54 грн процентів за користування позикою та 208,94 грн 3% річних.

Суд приймає до уваги розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_2 за розпискою від 17.09.2014 року (станом на 15.04.2020 року), оскільки він узгоджується з нормами закону та матеріалами справи в їх сукупності та не суперечить їм.

Відповідно до положень ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права або інтереси інших осіб. Таким чином, визнання позову відповідачем слід прийняти.

З урахуванням вищезазначеного, та, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не виконує свої зобов`язання за розпискою від 17.09.2014 року і добровільно не погашає суму заборгованості, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 слід задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем додано до позову орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які складаються з судового збору у сумі 768,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6377,72 грн. Ставка за одну годину роботи адвоката у зазначеному розрахунку становить 768,40 грн (а.с. 10). Інших документів, які б підтверджували суму витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, позивачем та його представником не надано.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 зробила висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача понесених ОСОБА_1 судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, яка не є позовною вимогою, а вирішується в порядку розподілу судових витрат між сторонами за результатами судового розгляду, слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З дубліката квитанції про сплату судового збору від 16.04.2019 року № 0.0..1 вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн (а.с. 1).

Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із задоволенням позову ОСОБА_1 , судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у ОСОБА_2 в сумі 768,40 грн на користь позивача ОСОБА_1 .

У зв`язку з вищезазначеним вимога позивача про стягнення судових витрат підлягає частковому задоволенню, оскільки документально підтверджена лише сплата судового збору.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 526, 530, 549, 611, 625, 1046-1050, ЦК України, ст.ст. 1-18, 81-82, 141, 206, 209-245, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17.09.2014 року у сумі 72840 (сімдесят дві тисячі вісімсот сорок) гривень 48 копійок, яка складається з: 50000 грн суми боргу за розпискою, 22631,54 грн процентів за користування позикою та 208,94 грн 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

У задоволенні вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Решетилівський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

На виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає наступні відомості:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Ю.В. Зіненко