ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року

м. Харків

Справа № 638/8728/19

Провадження № 22-ц/818/4045/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова, ухвалене 25 лютого 2020 року у складі судді Семіряд І.В.,

установив:

11.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ј від заробітку (доходу) від продажу автомобіля Nissan Micra, 2005 року випуску, у розмірі 7500 грн.

Позов обґрунтований тим, що сторони у справі перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з батьком. Судовим наказом від 26.06.2018, виданим Дзержинським районним судом м. Харкова, з відповідачки на користь позивача стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки з усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно. 22.11.2018 було відкрито виконавче провадження з виконання цього наказу та нарахована заборгованість зі сплати аліментів. 08.08.2017 ОСОБА_2 продала належний їй автомобіль Nissan Micra, 2005 року випуску, від продажу отримала дохід, проте зазначені кошти не були враховані державним виконавцем як дохід платника аліментів та заборгованість за аліментами з них стягнута не була.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/4 частину доходу від відчуження автомобіля в рахунок аліментів, які стягнуті судовим наказом від 26.06.2018 на утримання ОСОБА_3 , та 768 грн 40 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення суду мотивоване тим, що зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, включає до поняття «заробітку» також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема, доходи від підприємницької діяльності, кооперативів тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин. Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним. Згідно з положеннями Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) дохід від відчуження рухомого майна є доходом від майна. Оскільки матеріалами справи доведене відчуження ОСОБА_2 автомобіля, від продажу якого вона отримала дохід, ј частина його вартості має бути стягнута з неї в рахунок сплати аліментів.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати, відмовити позивачу у позові та стягнути на її користь судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1152 грн 60 коп. та витрат на професійну правничу допомогу за складання апеляційної скарги у розмірі 1700 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення про задоволення позову суд не врахував, що вже є таке, що набрало законної сили рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання дитини у розмірі ј частки всіх видів її заробітку. В рамках виконавчого провадження з виконання зазначеного наказу державним виконавцем складений розрахунок заборгованості. При розрахунку заборгованості держаний виконавець відмовив ОСОБА_1 у стягненні аліментів з доходу, що був отриманий апелянтом від відчуження автомобіля. Проте позивач не оскаржив дії державного виконавця, а звернувся до суду з дійсним позовом. Обраний позивачем спосіб захисту прав не є належним. Суд також не вірно застосував вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 №146, в якій визначений перелік видів заробітку і винагороди, з яких проводиться стягнення аліментів. З доходу, отриманого від продажу автомобілів, стягнення аліментів не передбачено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволені скарги відмовити. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Вважає, що скористався належним способом захисту порушеного права, тому що просив одноразово стягнути ј частину доходу від продажу автомобіля, оскільки зазначений дохід не було враховано держаним виконавцем при стягненні заборгованості за аліментами. В постанові постанови Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 № 146 визначений перелік тих видів доходів, з яких утримання аліментів не проводиться. При цьому в зазначеному переліку не має пункту, до якого відноситься заробіток (дохід) від продажу автомобіля. Тому суд правильно стягнув аліменти з доходу відповідачки отриманого від продажу автомобілю.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Проте оскаржуване рішення суду таким вимогам не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести підстави пред`явленого позову. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 посилався на те, що має право на стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки з доходу відповідачки від продажу автомобіля марки Nissan Micra, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

При цьому судом було встановлено, що судовим наказом Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.06.2018 вже вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 03.05.2018 та до повноліття дитини (а.с.21).

Державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області здійснюється примусове виконання згідно з виконавчим листом від 11.07.2018, виданого на виконання вищезазначеного наказу. Виконавцем здійснений розрахунок заборгованості по аліментах, до якого відмовлено зарахування доходу від продажу автомобіля, про що стягувачу повідомлено письмово листом від 15.05.2019 (а.с. 4)

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» (надалі Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, після набрання судовим наказом від 26.06.2018 законної сили, він є обов`язковим для виконання на всій території України, а державна виконавча служба, як єдиний орган примусового виконання, зобов`язана вжити всі необхідні заходи для його виконання.

За змістом частини першої статті 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а згідно з частиною другою цієї статті державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Контроль за правильним і своєчасним стягненням аліментів на утримання дітей здійснює державна виконавча служба, тому з урахуванням стягнення на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, саме державна виконавча служба, відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження», має здійснювати перевірку отримання боржником будь-яких доходів та визначати ті, з яких мають відраховуватися аліменти у відповідній частці.

У разі незгоди з діями державного виконавця щодо проведення розрахунку заборгованості аліментів чи інших дій у виконавчому провадженні стягувач має право їх оскаржити у встановленому законом порядку до суду, який видав виконавчий документ ( ст.74 Закону № 1404-VIII ).

Отже, вищезазначеними нормами передбачена можливість оскарження стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема, ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.

Проте ОСОБА_1 зі скаргою на дії державного виконавця не звернувся, а обрав інший спосіб захисту порушеного права - стягнення на його користь з відповідачки одноразово 1/4 частини доходу від продажу автомобіля в рахунок аліментів вже стягнутих рішенням суду.

Судова колегія не може погодитися з висновком суду про ефективність обраного позивачем способу захисту, оскільки спірні правовідносинах виникли у зв`язку з виконанням рішення суду про стягнення аліментів. Спосіб захисту порушеного права визначається законом, який регулює відповідні цивільні правовідносини, і таким законом є Закон № 1404-VIII та інші підзаконні нормативні акти, якими керується державний виконавець під час вчинення дій направлених на виконання рішення суду.

З огляду на вищезазначене, судова колегія вважає, що доводи апелянта з приводу обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права є обґрунтованими, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи зазначене судова колегія вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, оскільки їх оцінка не може вплинути на зроблений апеляційним судом висновок про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторона з якої підлягають стягненню судові втирати звільнена від їх оплати, вони компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витратє підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правову допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості.

У постанові від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 Верховний Суд указав, що належними доказами оплати витрат на правову допомогу є не тільки виставлення рахунку, а і його оплата.

Заява про стягнення витрат на професійну правову допомогу зроблена ОСОБА_2 в апеляційній скарзі. На підтвердження отримання апелянтом правової допомоги та її оплати суду надані належні та допустимі докази: копія договору про надання правової допомоги від 29.06.2020, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія платіжної квитанції від 30.06.2020 на суму 1700 грн, акт здачі - приймання наданих послуг за договором від 29.06.2020 (а.с. 83 - 86). Судова колегія вважає, що апелянтом доведене понесення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 1700 грн.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір», понесені ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого при зверненні з апеляційною скаргою у розмірі 1152 грн 60 коп. (а.с. 77) та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 1700 грн підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду Харківської області від 25 лютого 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у розмірі ј частини від заробітку (доходу) від продажу автомобіля відмовити.

Понесені ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок та витрат на правову допомогу у розмірі 1700 ( одна тисяча сімсот) гривень компенсувати за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук