КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5974/2020 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Букалов В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Колдіної О.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить

визнати незаконним Наказ №39 від 28.10.2016 року та Наказ №40 від 02.11.2016 року, видані ТОВ «Селтон» про звільнення ОСОБА_1 з посади комерційного директора ТОВ «Селтон»,

поновити ОСОБА_1 на посаді комерційного директора ТОВ «Селтон»,

стягнути з ТОВ «Селтон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2016 року по день ухвалення рішення суду із розрахунку 383,34 грн. за кожен робочий день,

стягнути з ТОВ «Селтон» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Посилається на те, що за рішенням директора ТОВ «Селтон» ОСОБА_2 працівники підприємства були перевірені на поліграфі щодо причетності до витоку комерційної інформації ТОВ «Селтон» під час участі у тендерних процедурах. 28.10.2016 року директор отримав висновок поліграфолога щодо обстеження позивача, де поліграфолог визначив, що отримані ним результати дозволяють стверджувати, що ОСОБА_1 причетна до витоку інформації по тендерам компанії «Селтон». Після чого, директор шляхом погроз, залякувань фактично вигнав її з роботи, позбавив можливості виконувати свої обов`язки, переадресувавши всі дзвінки з службового номера на свій номер. З 02.11.2016 року по 17.11.2016 року позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні. 01.11.2016 року відповідач направив ОСОБА_1 телеграму з вимогою надати пояснення про причини відсутності на робочому місці 28.10.16 року з 17.00 год. по 18.00 год., а також 31.10.2016 року Вказану телеграму вона отримала 02.11.2016 року і одразу повідомила відповідача, що перебуває на лікуванні. Після повернення з лікування ОСОБА_1 отримала в поштовому відділенні трудову книжку та наказ № 40 від 02.11.2016 року про своє звільнення. Із записів у трудовій книжці позивач дізналась, що вже 28.10.2016 року був зроблений запис про її звільнення на підставі наказу № 39. В подальшому, без скасування наказу № 39 про звільнення, без поновлення на посаді, відповідач видав наказ від 02.11.2016 року № 40 про її звільнення. Про фактичне її звільнення 28.10.2016 року також свідчить проведений з нею розрахунок 31.10.2016 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 40 від 02.11.2016 року директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон» про звільнення ОСОБА_1 з посади комерційного директора Товариства.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді комерційного директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон» з моменту звільнення (28.10.2016 року).

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 294 405 грн 12 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон» в дохід держави судовий збір 4046 грн 45 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Селтон» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на те, що суд помилково визнав встановленими обставини про наявність розпорядження директора про повний розрахунок позивача та проведення розрахунку саме 28.10.2016 року. Відповідач не видавав Наказ №39 від 28.10.2016 року про звільнення позивача і відповідно не звільняв його згідно даного наказу, тому наказ №39 не направлявся позивачу і не було підстав поновлювати ОСОБА_1 на роботі. Відповідач 28.10.2016 року видав Наказ №39, який стосується проведення службового розслідування по факту причетності ОСОБА_1 до витоку інформації. Запис №23 в трудовій книжці позивача зроблений працівником відповідача помилково. Позивач звільнений один раз (а не повторно) згідно з Наказом №40 від 02.11.2016 року і не повинен бути поновлений. Перед винесенням Наказу №40 від 02.11.2016 року, відповідач 31.10.2016 року направив телеграму з проханням надати пояснення причин відсутності, а 02.11.2016 року зранку направив листа. Після отримання телеграми 01.11.2016 року, позивач 02.11.2016 року оформив лікарняний і 03.11.2016 року направив відповідачу телеграму, що знаходиться на лікарняному. Про те, що позивач з 02.11.2016 року по 17.11.2016 року перебував на лікарному відповідачу стало відомо 17.01.2017 року. Відповідач дізнавшись про дати лікарняного позивача на власний розсуд, хоч права позивача і не було порушено при винесенні наказу №40 від 02.11.2016 року прийняв рішення про зміну дати звільнення. Тому 18 січня 2017 року відповідач виніс Наказ №50 про зміну дати звільнення на 18.11.2016 року, який було направлено позивачу. Як до винесення наказу №50 від 18.01.2017 року, так і після його винесення відповідачем не було порушено прав позивача при звільненні. Оригінал лікарняного позивачем не надано ні відповідачу, ні суду.

Представник позивача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційному суді. Посилається на те, що відсутні докази того, що ОСОБА_1 була користувачем відповідної інформації, розголошення якої не допускається. Твердження відповідача про те, що розголошення підтверджено проведеним 27.10.2016 року психофізичним обстеженням ОСОБА_1 із застосуванням комп`ютерного поліграфа безпідставне, оскільки проведення такого дослідження без дозволу суду є порушенням та відповідно до положень ст.78 ЦПК України недопустимо. Висновок експерта ФОП ОСОБА_3 виконаний не судовим експертом, не містить посилань на методики, тому є всі підстави ставити такий висновок під сумнів. За умови відсутності доведеності відповідачем фактів, які свідчать про наявність та про розголошення певних даних безпідставно стверджувати про вчинення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків. В оскаржуваний наказ №40 не внесені чіткі відомості про підстави звільнення ОСОБА_1 , а саме не зазначено коли допущено разове грубе порушення, які відомості були розголошені, кому вони були розголошені та яку шкоду завдано підприємству. На підприємстві відповідача було відсутнє затверджене Положення про комерційну таємницю, а ОСОБА_1 не була допущена відповідним наказом до такої таємниці, відсутні докази того, що на підприємстві існувала система та організація роботи з комерційною таємницею. Виплата коштів розрахунку, передача трудової книжки до часу, коли адміністрацією підприємства було проведено розслідування характеру проступку ОСОБА_1 , вивчено всі необхідні обставини та відібрано її пояснення, свідчать про незаконність наказу №40 від 02.11.2016 року. При зверненні до суду позивач просив розраховувати середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 383,34 грн., тому враховуючи такий розмір середньоденної заробітної плати, кількість робочих днів в період вимушеного прогулу з 31.01.2016 року по 29.11.2019 року, що становить 768 робочих днів, суд вірно встановив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 294 405,12 грн.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Позивач та її представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що до застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення від неї не були відібрані відповідні пояснення. Наказ № 40 про звільнення ОСОБА_1 не містить чіткого викладу підстав звільнення, а саме не зазначено коли ОСОБА_1 було допущене разове грубе порушення, які відомості були розголошені, кому вони були розголошені та яку шкоду завдано підприємству.

Зважаючи на допущені порушення при звільненні ОСОБА_1 з посади комерційного директора ТОВ «Селтон», недотримання процедури звільнення, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог чинного трудового законодавства, у зв`язку з чим наказ про її звільнення № 40 підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі з моменту фактичного звільнення (28.10.2016 року).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 17.10.2011 року ОСОБА_1 була зарахована комерційним директором ТОВ «Селтон».

27.10.2016 рокуФОП ОСОБА_3 було проведено психофізичне обстеження ОСОБА_1 із застосуванням комп`ютерного поліграфа.

Згідно звіту, складеного за результатами проведеного дослідження, отримані дані дозволяли стверджувати, що ОСОБА_1 причетна до витоку інформації за тендерами компанії «Селтон».

У зв'язку з цим, директор ТОВ «Селтон» 28.10.2016 року повідомив працівникам Товариства, що ОСОБА_1 не буде працювати в компанії та надав розпорядження головному бухгалтеру здійснити з нею повний розрахунок.

Згідно відомостей трудової книжки 28.10.2016 року в ній був здійснений запис про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.41 КЗпП України відповідно до наказу № 39 від 28.10.2016 року у зв`язку з розголошенням комерційної таємниці та на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на роботі більше 3 годин протягом робочого дня. Даний запис підписано директором Товариства.

02.11.2016 рокув трудову книжку ОСОБА_1 внесено запис про помилковість запису № 23 про звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу № 39 від 28.10.2016 року та її звільнення згідно з наказом № 40 від 02.11.2016 року на підставі п.1 ст.41 КЗпП України узв`язку з розголошенням комерційної таємниці та на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на роботі більше 3 годин протягом робочого дня з 28.10.2016 року.

Відповідно до п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно п.2.6 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження (п.2.9 Інструкції).

Згідно п.2.10 Інструкції у такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення.

Суд вірно не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо наявності наказу № 39 від 28.10.2016 року про звільнення ОСОБА_1 та покази свідка ОСОБА_2 , який є директором підприємства, оскільки враховуючи положення Інструкції відомості до трудової книжки вносяться лише після видання відповідного наказу та повинні відповідати його змісту.

Достовірність наказу № 39 від 28.10.2016 року «Про проведення службового розслідування щодо причетності ОСОБА_1 до витоку інформації»суд вірно поставив під сумнів, оскільки суду не надано будь-яких доказів про проведення такої перевірки та висновків за результатами такої перевірки.

Крім того, Інструкцією передбачено визнання недійсним запису про звільнення лише у разі поновлення на роботі у разі незаконного звільнення, або ж зміну формулювання причин звільнення.

Судом встановлено, що 31.10.2016 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 було зараховано два платежі з призначенням «заробітна плата», після чого будь-яких розрахунків з позивачем ТОВ «Селтон» не проводило, що свідчить про те, що фактично рішення про звільнення ОСОБА_1 було прийнято 28.10.2016 року.

18.01.2017 рокупісля звернення позивача до суду ТОВ «Селтон» видано наказ № 50 про зміну дати звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з її перебуванням на лікуванні з 02.11.2016 рокупо 17.11.2016 року та визнано дату звільнення відповідно до наказу № 40 від 02.11.2016 року недійсною, звільнено ОСОБА_1 з 18.11.2016 року.

Суд вірноне прийняв до уваги вказаний наказ, оскільки в нього вносились зміни у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікуванні, про що видано листок непрацездатності з 02.11.2016 року по 17.11.2016 року. Однак відповідно до наказу № 40 від 02.11.2016 року ОСОБА_1 звільнена з 28.10.2016 року, коли вона не перебувала на лікуванні.

Враховуючивстановлені обставини,суд дійшов правильного висновку, що фактичним днем звільнення ОСОБА_1 є 28.10.2016 року, тобто останній її робочий день.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Згідноп. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника.

Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Судом встановлено, що до застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення від неї не були відібрані відповідні пояснення.Акт від 28.10.2016 року, складений головним бухгалтером ОСОБА_4 , директором підприємства ОСОБА_2 , начальником охорони ОСОБА_5 , помічником головного бухгалтера Косенко О.О. про те, що ОСОБА_1 в їх присутності відмовилась надати пояснення, суд вірно не прийняв до уваги як належний доказ, оскільки відомості, викладені в ньому не були підтверджені під час допиту судом першої інстанції ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в якості свідків.

Крім того, наказ № 40 про звільнення ОСОБА_1 не містить чіткого викладу підстав звільнення, а саме не зазначено коли ОСОБА_1 було допущене разове грубе порушення, які відомості були розголошені, кому вони були розголошені та яку шкоду завдано підприємству.

Враховуючи встановлені обставини, зважаючи на допущені порушення при звільненні ОСОБА_1 з посади комерційного директора ТОВ «Селтон», недотримання процедури звільнення, суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим наказ про її звільнення № 40 підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі з моменту фактичного звільнення (28.10.2016 року).

Оскільки, наказ № 39 від 28.10.2016 року про звільнення ОСОБА_1 не існує, суд дійшов вірного висновку, що вимоги в частині його скасування не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 вказаної статті при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

При зверненні до суду позивач просить розраховувати середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 383 грн 34 коп.

Враховуючи розмір середньоденної заробітної плати, кількість робочих днів в період вимушеного прогулу (з 31.10.2016 року по день ухвалення рішення), що становить 768 робочий день середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулуу розмірі 294 405 грн 12 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що за результатами перевірки позивач виявилася причетною до витоку комерційної інформації по тендерам відповідача, що підтверджується результатами поліграфічного дослідження, яке було проведено добровільно за письмовою згодою ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ст.420 ЦК України комерційна таємниця є об`єктом інтелектуальної власності.

Згідно ч.1 ст. 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є:

1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності;

2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності;

3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання.

Апеляційним судом встановлено, що наказів, положень про призначення ОСОБА_1 користувачем відповідної інформації, розголошення якої не допускається у ТОВ «Селтон» немає.

Твердження скаржника про те, що розголошення комерційної інформації відповідача підтверджено проведеним 27.10.2016 року висновком про проведене психофізичне обстеження ОСОБА_1 із застосуванням комп`ютерного поліграфа колегія суддів не приймає до уваги.

За умовами Закону України «Про судову експертизу» результати використання поліграфа приймаються як належні докази лише у рамках призначеної судової експертизи, тому перевірка на поліграфі можлива лише у випадку проведення експертизи призначеної судом.

Крім того, вищевказаний висновок виконаний не судовим експертом, а експертом - поліграфологом ФОП ОСОБА_3 , без посилань на відповідні методики проведення, тому викликаєу суду сумнів у його достовірності.

В даному випадку проведення щодо ОСОБА_1 психофізичного дослідження без дозволу суду є порушенням, тому вказаний висновок про проведення психофізичного обстеження ОСОБА_1 із застосуванням комп`ютерного поліграфа не є належним доказом у даній справі.

Таким чином, доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження обставин розголошення позивачем відповідної інформації, що містить комерційну таємницю відповідачем не надано, ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не видавав наказ №39 від 28.10.2016 року та позивач звільнена один раз, а не повторно згідно з наказом №40 від 02.11.2016 року, тому не підлягає поновленню на роботі, колегія суддів не приймає до уваги.

На підставі опитування свідків, ознайомлення з банківськими документами, судом вірно встановлено, що 31.10.2016 року ОСОБА_1 отримала на розрахунковий рахунок грошові кошти з призначенням «заробітна плата».

В апеляційному суді представник позивача вказав, що в листопаді 2016 року після поверненння з лікування ОСОБА_1 отримала в поштовому відділенні трудову книжку та наказ №40 від 02.11.2016 року про своє звільнення.

Як вбачається з акту від 28.10.2016 року ТОВ «Селтон», складеного директором підприємства ТОВ «Селтон», головним бухгалтером, начальником охорони, помічником директора, помічником головного бухгалтера, від позивачки ОСОБА_1 не були відібрані відповідні пояснення щодо її проступку про розголошення комерційної таємниці товариства.

Крім того, інші акти ТОВ «Селтон» від 28.10.2016 року, 31.10.2016 року, 01.11.2016 року, 02.11.2016 року, на які посилається представник відповідача не відображають та не підтверджують фактичні обставини справи, тому не приймаються судом як належні та допустимі докази.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуваний наказ №40 від 02.11.2016 року не містить чітких відомостей про підстави звільнення ОСОБА_1 , не вказано коли було допущено одноразове грубе порушення трудових обов`язків шляхом розголошення комерційної таємниці товариства, які відмості та кому були розголошені, яку шкоду цим завдано товариству.

Доводи апеляційної скарги, що суд мав би повернути позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з тим, що вона не сплатила судовий збір за подання позову у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання наказів №39,40 незаконними та їх скасування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані твердження не впливають на правильність висновків суду та на законність судового рішення.

З'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатіву справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 просив стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційному порядку та 19.06.2020 року направив на адресу апеляційного суду клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16 000 грн., додаткову угоду від 02 березня 2020 року до договору №1613/43 про надання правової допомоги та виконання доручень клієнта, Акт виконаних робіт від 27 травня 2020 року, копії квитанцій на суму 14 000 грн. та 2010 грн. (т.1, а.с.64-70).

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1,2,3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказівтощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи в апеляційному суді від представника відповідача не надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн., що підтверджені належними доказами.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон» - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Селтон», , адреса: м. Київ, вул. Резервна,29, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.