Провадження № 2/263/3353/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 вересня 2020 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Федоренко Т.І., при секретарі Диміч Т.М., за участю представника позивача адвоката Звонарьова В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Маріуполя у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просить суд визнати ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2008 року, 28.07.2017 року шлюб між ними розірвано за рішенням суду. В указаній квартирі зареєстровані відповідачі у справі, а саме: ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 2009 року народження, відповідач та неповнолітня дитина ОСОБА_3 з травня 2017 року в даній квартирі не проживають, участі в утриманні житла не приймають. Відповідач ОСОБА_2 має у власності інше житло, в добровольному порядку відмовляється змінити реєстрацію місця проживання, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом, оскільки це перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 січня 2020 року відкрито провадження у справі та розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2020 року було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 вересня 2020 року виключено з числа третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Центрального району Маріупольської міської ради та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Представник позивача адвокат Звонарьов В.В. позовні вимоги в судовому засіданні підтримав в повному обсязі, зазначивши, що відповідач добровільно залишила квартиру позивача разом із неповнолітньою їх дитиною, має у власності своє житло, позивач не перешкоджав відповідачам користуватися квартирою, тому просив позов задовольнити, в подальшому в судове засідання не прибув.

Відповідачі до судового засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, у тому числі через оголошення на Веб-сайті Судова влада України. Заяви про розгляд справи за їх відсутністю або відзив суду не надали, про причини неявки не повідомили.

Представник третьої особи Мамаєва С.В. надала суду клопотання про розгляд указаної справи без участі представника Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Також суду надано висновок Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради щодо недоцільності визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що в тратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили факт не проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 з 2017 року по теперішній час.

У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори 04.09.2001 року за реєстровим № 36587 .

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 квартира складається з вож жилих кімнат, має загальну площу 47,9 кв.м. та житлову площу 29,6 кв.м.

Відповідно до інформації з Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26 грудня 2019 року № 006-13.07-04340 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 28.07.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06.06.2019 року, яке набрало законної сили 12.07.2019 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково та визнано право власності 1/2 частини за ОСОБА_2 та 1/2 частини за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 08 липня 2020 року № 01.1-01-23-108, з метою соціального захисту неповнолітньої дитини, керуючись ст. 19 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітету Маріупольської міської ради від 23 червня 2020 року, указаний орган вважав неможливим визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

За ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статей 264, 265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, судом не встановлено домовленості між власником та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останнього, також суд приймає до уваги той факт, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 06.06.2019 року за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 , тобто відповідач ОСОБА_2 має у власності інше житло для проживання, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд, враховує наступне.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Вимогами ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Тобто неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

На підставі викладеного, враховуючи, що ОСОБА_3 не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, причини її не проживання за місцем реєстрації не залежать від її волі, суду не надано відомостей щодо досягнення між батьками згоди щодо місця проживання неповнолітньої дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків, у зв`язку з чим необхідно дійти висновку про відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою з підстав, передбачених ч. 2 ст.405 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 04липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18).

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) дитини.

Отже, заявлені вимоги за наведених підстав задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», тому з урахуванням висновку суду про часткове задоволення позову, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню 384,20 грн.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 32, 383, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 160 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 5, 12, 13, 141, 206, 263-265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 384,20 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, юридична адреса: проспект Миру, 70, м. Маріуполь, Донецька область, 87500, , електронна адреса: ; www.marsovet.org.ua.

Суддя Т.І.Федоренко