Дата документу 09.09.2020
Справа № 334/7613/18
Провадження № 2/334/403/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

при секретарі Панасюри Н.С..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні належними частинами жилого будинку та земельною ділянкою шляхом зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні належними частинами жилого будинку та земельною ділянкою шляхом зобов`язання вчинити певні дії. В позові зазначила, що вона є власницею 83/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок № НОМЕР_1 , видане на підставі розпорядження Ленінської райадміністрації 15.11.1999 року №3678. Відповідачка є співвласницею зазначеного житлового будинку, їй належить 17/100 частин жилого будинку.

Відповідачка захорощила усі входи до частини жилого будинку, яка належить позивачці, що постійно призводить до неможливості здійснювати ремонтні роботи (поточні, капітальні). У зимовий період, позивачка не можу здійснювати прибирання снігу, що призводить до негативного впливу його на стіни будинку, підтоплення фундаменту.

Передусім, відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Задля врегулювання конфлікту, позивачкою було встановлено паркан, за власні кошти, з дотриманням ДБН - 1 м від будинку, однак він був знесений відповідачем. На усні прохання усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном Відповідач не реагує та відмовляється від добровільного вирішення ситуації, що склалася.

28.08.2018 року позивачка на адресу Відповідача направила лист з проханням звільнити прохід до її частини жилого будинку в добровільному порядку. Лист було отримано 31.08.2018 року, однак він був проігнорований.

Позивачка просить суд усунути їй, ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні належними їй 83/100 частинами жилого будинку та земельною ділянкою, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача, ОСОБА_2 , прибрати речі та надати позивачу вільний доступ до належного їй нерухомого майна.

Відповідачка ОСОБА_2 надала письмовий відзив, в якому зазначила, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Так відповідно до договору купівлі продажу від 09.06.1999 року вона придбала 18/25 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 7/25 часток житлового будинку, належали ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 19.09.1988 року.

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 складається з: будинку літ. «А», поділеного на дві окремі квартири, двох окремих дворів, городу поділеного парканом, та господарських споруд. На час придбання мною 18/25 часток домоволодіння поміж позивачем та попереднім власником склався фактичний порядок користування, на дотримання якого іншими співвласниками вона розраховувала коли придбала 18/25 часток домоволодіння. Відповідно до встановленого фактичного порядку користування відповідачу належить квартира № 2 у житловому будинку, окремий двір, та частина городу відділена парканом. Позивачу належить квартира № 1 у житловому будинку, а також окремий двір, та частина городу відділена парканом. Відповідач дотримується фактично встановленого порядку користування домоволодінням, але позивач, та її син ОСОБА_1 , зловживаючи, своїми правами, порушуючи принципи добросусідства, постійно створюють конфліктні ситуації, що підтверджується її численними зверненнями до поліції. Крім того, в своїй позовній заяві позивач не зазначає в якій частині, та саме які речі, відповідач повинна прибрати, а лише посилається на право власності на 83/100 часток домоволодіння, яке оспорюється відповідачем у судовому порядку. Свідоцтво про право власності позивача на 83/100 часток житлового будинку, вважає отриманим протиправним шляхом, оскільки за договором купівлі продажу від 09.06.1999 року, відповідач було придбано 18/25 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На цей час, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, як і приналежність позивачу 83/100 часток спірного домоволодіння, оспорюється відповідачем в судовому порядку.

В судовому засіданні позивачка та представник позивача адвокат Ящук О.В. підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні.

Відповідачка та її представник адвокат Остапенко В.С. в судовому засіданні заперечували проти позову та просила відмовити у його задоволенні. В підготовчому судовому засіданні ОСОБА_2 не заперечувала факту наявності належних їй речей під вікнами та стіною позивачки, посилаючись, що це її двір.

Заслухавши сторін, допитавши свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею 83/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок № НОМЕР_1 , видане на підставі розпорядження Ленінської райадміністрації 15.11.1999 року №3678. Зареєстроване в ОП «ЗМБТІ» в реєстровій книзі №12 за реєстровим номером №1491 від 28.12.1999 року. (а.с. 5, 7-13)

Відповідачка ОСОБА_2 є співвласницею зазначеного житлового будинку, відповідно до договору купівлі продажу від 09.06.1999 року вона придбала 18/25 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Зареєстроване в ОП «ЗМБТІ» в реєстровій книзі №12 за реєстровим номером №1491 від 26.06.1999 року. (а.с. 97-96)

28.08.2018 року позивачка на адресу Відповідача направила лист з проханням звільнити прохід до її частини жилого будинку в добровільному порядку. Лист було отримано 31.08.2018 року, однак він був проігнорований. (а.с 6)

28.08.2018 року позивачка також зверталася до районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, та до департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради, від яких отримали листи, що житловий будинок знаходиться у спільній частковій власності, тому будь-які дії з питань нерухомості та користування земельною ділянкою здійснюються за згодою співвласників згідно договору, а у разі недосягнення згоди вирішуються в судовому порядку (14-15, 16-17).

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У відповідності з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які пояснили, що під вікнами які належать ОСОБА_1 , біля самої стіни накиданий різний непотріб, що належить відповідачці, що перешкоджає підійти позивачці до вікон та помити їх, побілити стінку, відкидати сніг, що призводить до негативного впливу його на стіни будинку, підтоплення фундаменту, на неодноразові прохання позивачки дати доступ до її вікон та стіни, відповідачка відмовляється.

Згідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні доведено порушення прав позивача, як співвласника будинку та співкористувача земельної ділянки, щодо вільного доступу до її власності, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ ОСОБА_1 до належного їй нерухомого майна.

Відповідно до ст..141 ЦПК України сума судового збору в розмірі 704,80 грн. повинна бути стягнена в дохід держави з відповідача, оскільки позивачці було відстрочено сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належними їй 83/100 частинами жилого будинку та земельною ділянкою розташованим за адресою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ ОСОБА_1 до належного їй нерухомого майна.

Стягнути ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири гривень. 80 коп.)

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 18 вересня 2020 року.

Суддя: Баруліна Т. Є.