П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/18587/19

Провадження № 22-ц/4815/787/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Ковальов І.М.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

04.12.2019 у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Семенюк Зоряна Михайлівна;

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін - адвокатів Семенюк Зоряни Михайлівни та Феріка Рустама Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Рівненської міської ради (в подальшому відповідача замінено на ОСОБА_2 ) про встановлення факту проживання протягом часу з 2006 року по 30 червня 2019 року її та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Мотивуючи вимоги, вказувалося про їх спільне проживання та ведення спільного господарства упродовж зазначеного часу. В 2018 році чоловік почав хворіти, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

При зверненні до нотаріуса за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_3 їй було повідомлено про неможливість вчинення цієї нотаріальної дії, адже вони проживали без реєстрації шлюбу. Тому змушена пред`явити відповідний позов, оскільки вважає себе спадкоємцем четвертої черги за законом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено і встановлено факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_3 протягом часу з 2006 року по 30 червня 2019 року.

У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у порушенні норм процесуального права, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неправдивість обставин, які повідомила суду позивач. Зокрема, його батько та позивач разом не проживала, хоча і перебували у дружніх відносинах. Вони не мали спільного бюджету, не вели об`єднаного побуту і мешкали окремо. Вважав, що докази про ці обставини в матеріалах справи відсутні. Також у квартирі, де проживав ОСОБА_3 , знаходилися і знаходяться виключно його речі.

Не згоден і з тим, що ОСОБА_1 самостійно здійснила поховання ОСОБА_3 , адже тіло з моргу забрав двоюрідний брат, а поховальний обряд було вчинено іншими людьми.

З метою підтвердження своїх вимог вказував про свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яких клопотав викликати в судове засідання для заслуховування показань.

Висновок суду про належне повідомлення заявника щодо часу і місця розгляду справи, однак неявки без поважних причин до суду, вважав необґрунтованим, позаяк в матеріалах справи відсутні відповідні докази. Так, наявний поштовий конверт з відміткою щодо вручення адресату не містить підпису ОСОБА_2 про цей факт. Його переконання ґрунтуються на постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/1343/14ц.

З наведених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався, хоча про процесуальне право його подати у термін до 19 червня 2020 року позивачу і її представнику повідомлялося.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки сукупністю перевірених доказів підтверджено той факт, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 протягом часу із 2006 року по 30 червня 2019 року, тобто по день смерті останнього, проживали разом та вели спільне господарство як чоловік і жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбних відносин.

При цьому ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в шлюбі з іншими особами на час спірних правовідносин не перебували.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_12 з 02 квітня 1976 року по 05 червня 2003 року.

Щодо ОСОБА_3 , то він був одружений із ОСОБА_13 по 19 січня 1983 року, від шлюбу з якою ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_2 .

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, проти чого заперечує відповідач, покликаючись на відсутність належних і допустимих доказів у справі. Встановлення цього факту ОСОБА_1 вважала необхідним для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 як спадкоємцем четвертої черги.

З огляду на ці обставини 01 жовтня 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з відповідним позовом до Рівненської міської ради, де 07 жовтня 2019 року до вирішення питання про відкриття провадження у справі відповідача замінила на ОСОБА_2 .

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спору до застосування підлягають норми права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Так, за правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами:

1.)письмовими, речовими і електронними доказами;

2.)висновками експертів;

3.)показаннями свідків.

В засіданні суду попередньої інстанції пояснення позивача підтримали свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які зазначали про тривалість своїх приятельських відносин із позивачем та ОСОБА_3 . Останні проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство, побут та бюджет, разом придбавали продукти харчування та інші необхідні речі. Свідки часто бували в гостях у них, і були переконані, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі. Після смерті ОСОБА_3 організацією поховання та поминального і жалобних обідів займалася позивач.

Свідок ОСОБА_16 в засіданні апеляційного суду показала, що вона є дружиною двоюрідного брата ОСОБА_3 . Стверджувала, що їй відомо про те, що з 2006 року ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю. Вона із своїм чоловіком зустрічалася з ними, їй відомо, що вони купляли разом покупки до квартири ОСОБА_3 , зокрема меблі, а також одяг. При цьому було видно, що вони розпоряджаються грошовими коштами як спільним бюджетом, ходили одне до одного в гості, їздили на батьківщину ОСОБА_1 , де вона певний час мешкала із ОСОБА_3 , тощо. Після захворювання ОСОБА_3 позивач доглядала за ним, відвідувала разом з ним лікарів, а медичні препарати купувалися за їхні спільні гроші.

Організацією поховання, поминальним і жалобним обідами займалася ОСОБА_1 . Вважала, що позивач і ОСОБА_3 були одружені, однак про те, що помилялася, дізналася безпосередньо зі слів ОСОБА_1 .

На спростування доводів апеляційної скарги до відзиву було долучено також лист КП "Спецкомбінат - Ритуальна служба" від 15.07.2020 №322/01-13/09 та договори-замовлення СК №002008 від 01.07.2019 і СК №002009 від 01.07.2019, за змістом яких саме позивачем було організовано, оплачено та здійснено поховання ОСОБА_3 .

Згідно зі ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 21 своєї постанови №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", видно, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправдивість пояснень позивача і показань свідків з приводу спільного проживання із ОСОБА_3 , то, крім наявних доказів у справі, ці обставини стверджуються і визнанням відповідачем того факту, що ОСОБА_1 дружила з ОСОБА_3 і вона мала ключі від дверей до квартири, де мешкав його батько. Тобто це побічно свідчить про обґрунтованість вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Помимо того, в засіданні апеляційного суду з метою додержання принципів пропорційності, рівності та змагальності сторін у цивільному процесі, через відсутність відповідача в суді першої інстанції з поважних причин, в силу правил п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України 21 липня 2020 року колегією суддів було роз`яснено ОСОБА_2 про його право надати докази на обґрунтування своїх заперечень проти позову. З огляду на це було задоволено клопотання відповідача про допит у судовому засіданні як свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , явку яких він зобов`язався забезпечити, проте 08 вересня 2020 року судової вказівки про це не виконав. Поготів, до апеляційного суду для давання пояснень по суті того ж числа особисто він сам також не з`явився.

Тому є очевидним, що відповідачем не було представлено об`єктивних і переконливих доказів проти позову, чим не спростовано матеріально-правових вимог ОСОБА_1 про її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки із ОСОБА_3 протягом часу з 2006 року по 30 червня 2019 року.

Згідно зі ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про недодержання судом норм процесуального права.

Так, норми абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України вказують, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Решта тверджень автора апеляційної скарги не заслуговують на увагу через їх необґрунтованість.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 09.09.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

Н.М.Ковальчук