Справа № 183/2905/20
№ 2/183/2619/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2020 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новомосковської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позову з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове нерухоме майно, а саме - житловий будинок АДРЕСА_1 .

За життя, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 склала заповіт, яким все своє майно заповіла їй, ОСОБА_3 .

Позивач зазначила. що у встановлений законом строк вона звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , проте державний нотаріус своєю постановою від 16 травня 2020 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке належить померлій у зв`язку з невідповідністю дати народження спадкодавця, зазначеній в заповіті та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № від 16 травня 2020 року, а також відсутністю правовстановлюючих документів, які б підтвердили право власності за спадкодавцем ОСОБА_2 .

В зв`язку з наведеним, в позовній заяві позивач ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що заповіт серії НОМЕР_1 , посвідчений 24 листопада 2001 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-4691, складений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично був складений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 37,8кв.м, житловою площею 22,5 кв.м., допоміжною площею 15,3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку літ.А, прибудови літ.а, сараю літ.Б, погрібу літ.В, вбиральні літ.Г, споруд № 1-2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 03 червня 2020 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою суду від 05 червня 2020 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) надати належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 22 червня 2020 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, згідно заяви її представника останній просив розглядати справу без його участі, позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити вимоги.

Представник відповідача - Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності.

Представник третьої особи Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро)в судове засідання не з`явився, згідно наданої до суду заяви просив розглядати справу без його участі.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши надані учасниками справи письмові докази, дійшов наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років померла ОСОБА_2 , про що 19 травня 2009 року складено відповідний актовий запис № 439, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 19 травня 2009року. Спадкова справа № 379/2009 після смерті ОСОБА_2 заведена ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 20577142 від 11 липня 2009 року.

Після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на житловий будинок АДРЕСА_1 .

За життя, ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 24 листопада 2001 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-4691, яким все майно, що належало їй на час смерті, заповіла ОСОБА_4 , що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 20576027 від 11 липня 2009 року.

Встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 після реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 присвоєне прізвище ОСОБА_6 , актовий запис № 119 від 05 травня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 05 травня 2017 року.

Зі спадкової справи № 379/2009, заведеної Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що у встановлений законом строк позивач ОСОБА_7 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 на належне їй майно, проте державний нотаріус Голубова О.С. своєю постановою від 16 травня 2020 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з невідповідністю дати народження спадкодавця, зазначеній в заповіті та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № від 16 травня 2020 року, а також відсутністю правовстановлюючих документів, які б підтвердили право власності за спадкодавцем ОСОБА_2 .

Згідно заповіту, посвідченого24 листопада 2001 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-4691 дата народження заповідача (спадкодавця) ОСОБА_2 , уродженки с. Горбовка Кобиляцького району Полтавської області зазначена як ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

В той же час, паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 12 січня 2000 року Новомосковським МВ УМВС України у Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Горбівка Кобиляцького району Полтавської області. У розділі місце проживання останньої зазначена адреса: АДРЕСА_2 .

Дата народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № від 16 травня 2020 року, на який посилалася державний нотаріус у постанові від 16 травня 2020 року про відмову у вчиненні нею нотаріальних дій.

У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заповіт серії НОМЕР_1 , посвідчений 24 листопада 2001 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-4691, складений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично був складений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з чим вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд з урахуванням встановлених вище обставин, дійшов до наступного висновку.

Як вже було встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 19 травня 2009 року.

Померла залишила заповіт на ім`я позивача ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У відповідності до технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 37,8 кв.м, житловою площею 22,5 кв.м., допоміжною площею 15,3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку літ.А, прибудови літ.а, сараю літ.Б, погрібу літ.В, вбиральні літ.Г, споруд № 1-2. Роки побудови 1963-1964. Паспорт виготовлений станом на 17 січня 2020 року на замовлення позивача ОСОБА_1 .

Згідно до матеріалів спадкової справи № 379/2009, заведеної після смерті ОСОБА_2 Новомосковською державною нотаріальною конторою, з заявою про прийняття спадщини звернулася позивач ОСОБА_1 . Інших спадкоємців судом не встановлено.

Як було встановлено вище, позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 на належне померлій майно, проте державний нотаріус Голубова О.С. своєю постановою від 16 травня 2020 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які б підтвердили право власності за спадкодавцем ОСОБА_2 .

В той же час, відповідно до листа Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 13 січня 2020 року за вих. № 911/20, вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 належав померлій ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, виданого 12 березня 1968 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 891, зареєстрованого в БТІ 05 квітня 1968 року за реєстровим № 8050-59, а також на підставі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку, виданого 12 березня 1968 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 892, зареєстрованого в БТІ 05 квітня 1968 року за реєстровим № 8050-59. Згідно з матеріалів інвентаризації, проведеної 23 лютого 1966 року, на земельні ділянці розташовані: будинок А, глинобитний, загальною площею 37,82 кв.м., житловою площею 22,59 кв.м, сарай-Б, погріб-В, вбиральня-Г, колодязь № 1, огорожа № 2. В свідоцтві про право на спадщину розмір житлової площі будинку зазначений 22,5 кв.м у зв`язку з округленням.

Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За нормами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права.

За встановлених вище обставин, оскільки позивач є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений законодавством строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, за позивачем належить визнати право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу.

На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 6-10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що заповіт серії НОМЕР_1 , посвідчений 24 листопада 2001 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-4691, складений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично був складений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 37,8кв.м, житловою площею 22,5 кв.м., допоміжною площею 15,3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку літ.А, прибудови літ.а, сараю літ.Б, погрібу літ.В, вбиральні літ.Г, споруд № 1-2,в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, , місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, буд. 14;

- третя особа: Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро), , місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Новомосковськ, вул. Паланочна, буд. 5.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 07 липня 2020 року.

Суддя Д.І. Городецький