Справа № 589/408/20
Провадження № 2/589/747/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого - судді Курбанової А.Р.,

з участю секретаря судового засідання Ніколаєнко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Шостка Сумської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», Банк) про захист прав споживача шляхом зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» закрити карткові рахунки, відкриті на його ім`я, і видати довідку про закриття рахунків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.11.2010р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивачу відкрито кредитну лінію. Внаслідок користування кредитними коштами станом на 28.12.2015р. утворилась заборгованість перед відповідачем в розмірі 17594 грн 01 к., у зв`язку з чим відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. 05.07.2016р. рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у справі № 589/1564/16-ц у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено в повному обсязі, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Дане рішення не змінене та не скасоване за наслідками його перегляду судами апеляційної та касаційної інстанції. За переконанням позивача, наслідком пропуску відповідачем строку позовної давності є припинення зобов`язання за кредитним договором, а тому він просить суд зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» закрити карткові рахунки, відкриті на його ім`я, і видати відповідну довідку про їх закриття. Крім того, за змістом свого позову ОСОБА_1 зазначає, що підписану ним анкету-заяву не можна вважати кредитним договором з певними умовами, оскільки, за переконанням позивача, така не містить процентної ставки, а також не передбачає такого виду відповідальності як неустойка.

17 березня 2020 року до суду від Банку надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не погоджується з доводами позивача, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зазначаючи, що зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється, при цьому підстави для розірвання договору в даному випадку також відсутні.

У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив, у зв`язку з запровадженням карантинних заходів розгляд справи проводити без його участі, проти позову заперечує, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Так, рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у справі № 589/1564/16-ц від 05.07.2016р., яке має преюдиційне значення при вирішенні даної справи, встановлено, що 16.11.2010р. сторони між собою уклали кредитний договір, відповідно до якого позивач від відповідача отримав кредит у розмірі 7000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При вирішенні даної справи, передусім, слід визначити правову природу договору, укладеного між сторонами даного спору.

За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1067 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Аналізуючи зазначені правові норми, а також враховуючи характер та елементи правовідносин, що склались між позивачем та відповідачем, суд дійшов висновку, що договір, укладений між сторонами даного спору, за своєю правовою природою є змішаним договором банківського рахунка та кредитного договору.

Вказані висновки суду узгоджуються з позицією Вищого господарського суду України (постанова від 10.07.2017 у справі № 905/2432/15).

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач свої зобов`язання з надання кредиту виконав - надав грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. Натомість позивач, в порушення умов кредитного договору, не повернув тіло кредиту та не сплатив проценти за користування кредитними коштами, внаслідок чого Банк у 2016 році був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Слід зазначити, що у даному випадку судом не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача про те, що підписану ним анкету-заяву не можна вважати кредитним договором з певними умовами, оскільки, за переконанням позивача, така не містить процентної ставки, а також не передбачає такого виду відповідальності як неустойка, з огляду на те, що вказаним обставинам вже надана протилежна оцінка у рішенні суду у справі № 589/1564/16-ц.

Вказаним рішенням суду у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» (наразі АТ КБ «Приватбанк») про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 16.11.2010р. відмовлено не через необгрунтованість вимог, а у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Дане рішення набрало законної сили 08.11.2016р.

Вважаючи свої боргові зобов`язання за кредитним договором від 16.11.2010р. перед відповідачем припиненими, позивач за змістом цього позову просить зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» закрити карткові рахунки, відкриті на його ім`я і видати відповідну довідку про їх закриття.

За правилом ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою чи в порядку, встановленому законом, перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Пунктом 142 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженою постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. № 492 (далі - Інструкція) передбачено, що банк закриває поточні рахунки клієнтів: на підставі заяви клієнта; на підставі рішення відповідного органу, на який згідно із законодавством України покладено функції щодо припинення юридичної особи (за заявою ліквідатора, голови або члена ліквідаційної комісії, керуючого санацією); у разі смерті власника рахунку - фізичної особи / фізичної особи - підприємця / особи, яка провадила незалежну професійну діяльність, після виплати коштів спадкоємцю(ям) та іншим особам на підставі документів, визначених законодавством України; на підставах, передбачених законодавством України або договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 149 цієї Інструкції Банк за наявності коштів на поточному рахунку, який закривається на підставі заяви клієнта, здійснює завершальні операції за рахунком [з виконання платіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно із заявою клієнта]. Банк закриває рахунок клієнта та видає клієнту довідку про закриття рахунку безкоштовно.

15.06.2019р. позивач звернувся до Банку з заявою, в якій повідомив про розірвання, припинення та закриття кредитного договору та/або кредитної картки та інших правовідносин з відповідачем /а.с. 13/.

У відповідь на вказаний лист АТ «Приватбанк» листом від 02.07.2019р. /а.с. 14/ повідомило позивача про порядок закриття карткових рахунків, визначений договором між ними, який передбачає: особисте звернення позичальника до банку з письмовим підтвердженням про намір закрити карткові рахунки; повернення картки в банк; погашення всіх видів заборгованості перед банком у т.ч. й тих, що виникли протягом 30 днів з моменту повернення картки. Обґрунтовуючи таку свою позицію, відповідач посилався на п. 2.1.4.27 Умов і правил надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами договору (що встановлено рішенням суду від 05.07.2016р. у справі № 589/1564/16-ц).

Тобто фактично, посилаючись на припинення зобов`язання позивача перед Банком з повернення кредиту та сплати інших, передбачених договором платежів, у зв`язку зі спливом позовної давності, позивач висуває вимоги, які мають на меті примусити відповідача виконати договірне зобов`язання щодо закриття банківського рахунку і видачі відповідної довідки.

Зважаючи на такі доводи позивача, суд вважає необхідним дослідити питання щодо припинення зобов`язань позивача перед Банком вказаним кредитним договором.

Так, за загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017р. у справі № 643/4395/16-ц.

З огляду на викладене, суд оцінює доводи позивача про припинення його зобов`язання перед відповідачем через сплив позовної давності помилковими.

Зважаючи на зміст позову слід також зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; примусове виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ст. ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Проте в ході розгляду справи позивач не довів належними та допустимими доказами тих обставин, що обов`язок відповідача щодо закриття карткових рахунків є безумовним, тобто не потребує вчинення певних дій, зокрема, таких як погашення заборгованості перед банківською установою. А його твердження про припинення боргових зобов`язань перед відповідачем у зв`язку зі спливом строку позовної давності є неспроможними, зважаючи на приведене вище.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, що, як наслідок, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., від оплати якого позивача при подачі позову було звільнено законом, слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 81, 141, 211, 258-260, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 23.07.2020р.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова