Номер провадження: 2/225/412/2020
Єдиний унікальний номер судової справи: 225/1131/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

20 липня 2020 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого - судді Довженко О.В.,

за участю

секретаря судового засідання Пузиревської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Новгородської селищної ради міста Торецьк Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

24.02.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до Новгородської селищної ради м. Торецьк Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1172 га, що розташована за адресом: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору дарування від 05 січня 1995 року вона набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці.

Право власності на житловий будинок 17 січня 1995 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, про що свідчить відповідне реєстраційне посвідчення. І після здійснення всіх необхідних реєстраційних дій позивач оселилась у подарованому їй помешканні і вже понад 25 років постійно, безперервно, відкрито і добросовісно володіє та користується для власних потреб зазначеним нерухомим майном, сплачує комунальні платежі, здійснює капітальний та поточний ремонти.

При оформленні договору дарування на житловий будинок дарувальники - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не повідомили позивача щодо правового статусу земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок.

Як виявилось в подальшому, земельна ділянка, на якій розташовано будинок АДРЕСА_1 була приватизована попередніми власниками в 1994 році, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю виданим 13 червня 1994 року на ім`я ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

На теперішній час у позивача виникла необхідність продажу зазначеного житлового будинку, але оформити належним чином відчуження свого права на нерухоме майно вона не може, так як на теперішній час власником земельної ділянки, на якій розташований її будинок є інша особа, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю.

Окрім як за рішенням суду в даному випадку оформити своє право на земельну ділянку, позивач можливості не має, що стало приводом для звернення з відповідним позовом до суду.

Позивач до суду не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, судом встановлено наступне:

Згідно договору дарування від 05 січня 1995 року, що посвідчений державним нотаріусом Дзержинської міської нотаріальної контори Нємиш (рос. - Немыш) Н.В. за реєстровим №2-102, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було подаровано ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці (а.с. 7).

Право власності ОСОБА_1 на житловий будинок 17 січня 1995 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, про що свідчить відповідне реєстраційне посвідчення від 17.01.1995 року (а.с. 8).

Разом з цим, як виявилось в подальшому, земельна ділянка площею 0,117 га, на якій розташовано належний ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 була приватизована попереднью власницею в 31994 році, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, реєстровий № 59, що виданий головою Новгородської ради народних депутатів 13 червня 1994 року на ім`я ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с. 9).

Згідно свідоцтва про смерть Новгородської селищної ради м. Дзержинська Донецької області серії НОМЕР_1 за № 94, дарувальник ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10). В свою чергу, згідно свідоцтва про смерть Першого Суворівського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції серії НОМЕР_2 від 17.07.2010 року за актовим записом № 1016, дарувальник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

На теперішній час у позивача виникла необхідність продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , але оформити належним чином відчуження свого права на нерухоме майно вона не може, так як на теперішній час власником земельної ділянки, на якій розташований будинок є інша особа, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю.

Спадкоємців після померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ані за законом, ані за заповітом немає, спадщина не оформлювалась, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи Інформаційна довідка зі спадкового реєстру станом на 26.05.2020 року №6032263 (а.с. 44).

З огляду на наведене, відповідачем у даній справі позивачем зазначено Новгородську селищну раду міста Торецька Донецької області, як орган місцевого самоврядування, на території якого знаходиться спірне нерухоме майно.

У відповідності до положень ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Позов пред`явлено відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, за місцезнаходженням майна.

Як зазначалось вище, згідно письмової заяви відповідача від 27.04.2020 року № 02/17-632, підписаної головою Новгородської селищної ради м. Торецьк Донецької області Ленко М.М., заперечення щодо задоволення позову - відсутні (а.с. 25).

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:

відповідно до положень п.п. 3, 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Положення ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, 328 Цивільного кодексу України, в свою чергу, встановлюють, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

За змістом ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

В свою чергу, за ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до п. «е» ст. 141 Земельного кодексу України, підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельні% ділянці. При цьому, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 та постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 127/50/16-ц. Так, придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду, новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Правова позиція Верховного Суду України у зазначених вище справах, яка містить аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України у їх сукупності, дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником відповідної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Дана позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» особа стає власником такої нерухомості. В разі застосування положень ст. 120 Земельного кодексу України, відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку.

Отже, при виникненні в іншої особи права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Ця норма є імперативною і відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на житловий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позову та наявності правових підстав для його задоволення.

Керуючись ст. ст. 15, 16, ч. 1 ст. 377, 392 ЦК України, ст. ст. 259, 268, 273, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Новгородської селищної ради міста Торецьк Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м.Торецьк, смт. Новгородське, вул.Зарічна, 7а, ) про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), право власності на земельну ділянку площею 0,1172 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст рішення виготовлений 30.07.2020 року.

Суддя Довженко О.В.