П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року м. Київ

Справа №752/23841/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «ОТП Банк»

третя особа ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником Бондарем Романом Вікторовичем , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Чередніченко Н.П. 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним, -

Справа №752/23841/19
№ апеляційного провадження:22-ц/824/8594/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бондара Р.В. звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки № SR-004/283/2008, відповідно до умов якого позивач зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_4 її боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором № ML-004/283/2008 від 18 липня 2008 року, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 . Остання, запевнила позивача, що згоди його дружини на укладення договору поруки отримувати не потрібно, а також перед підписанням договору вона повідомила позивача про те, що укладення договору поруки є формальною процедурою, та він нічого виплачувати не буде, оскільки, кредит оформлено на неї та він забезпечений іпотекою - квартирою АДРЕСА_1 , яка оцінена в 201198 доларів США. Позивач зазначає, що за умовами кредитного договору, банк надав ОСОБА_4 кредит в сумі 88000,00 швейцарських франків, та в зв`язку із неналежним виконанням, останньою, своїх кредитних зобов`язань, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року у справі № 2610/8196/2012, було вирішено стягнути солідарно із позивача та третьої особи заборгованість в розмірі 113789 швейцарських франків 45 сантимів, що згідно офіційного курсу НБУ складає суму в розмірі 996856,46 грн., неустойку в розмірі 3431726,27 грн., а всього суму в розмірі 4428582,73 грн. Однак, в порядку виконання зазначеного рішення суду, відповідач на даний час не намагається звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить ОСОБА_4 , а стягує заборгованість в рівних частинах із ОСОБА_4 та із нього, як із поручителя. В рамках відкритого виконавчого провадження 10 травня 2017 року були проведені електронні торги, та ціна продажу зазначеної квартири склала суму в розмірі 934400,00 грн. Позивач зазначає, що обставина зниження вартості предмета іпотеки жодним чином не могла (і не повинна була) бути передбачена поручителем, останній, не зобов`язаний нести та прораховувати ризики банку, він не є вигодонабувачем за кредитним договором. Він жодного зиску з даної угоди не отримав, лише надмірні збитки, і у випадку оцінки предмету іпотеки на меншу суму на момент підписання договору поруки, ніж була у ньому зазначена, не підписав би спірний договір. З огляду на викладене, а також те, що позивач, уклавши договір поруки помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо його зобов`язань, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати договір поруки № SR-004/283/2008 від 18 липня 2008 року недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_1 через свого представника Бондар Р.В. , подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, однобічно прийнято позицію відповідача без належних підтверджуючих доказів, а пояснення та докази скаржника проігноровано.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином завчасно (а.с.141-143).

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бондар Р.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з його участю в судовому засіданні у Північному апеляційному господарському суді а позивач ОСОБА_1 перебуває у відрядженні у м. Суми.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

Клопотання представника позивача адвоката Бондар Р.В. про відкладення розгляду справи колегія суддів відхиляє, оскільки позивач по справі ОСОБА_1 , будучи завчасно повідомлений про день та час розгляд справи 10 серпня 2020 року (а.с.141) тобто за десять днів до дня розгляду справи, не був позбавлений можливості забезпечити явку іншого представника для розгляду справи з метою дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.121 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Крім того, доказів перебування ОСОБА_1 у відрядженні у м. Суми, суду не надано.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» (кредитором) та ОСОБА_4 (позичальником) було укладено кредитний договір № ML-004/283/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 88000,00 швейцарських франків на придбання нерухомого майна, зі строком повернення до 18.07.2023 року.

18 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № PML-004/283/2008, який було посвідчено нотаріально, відповідно до якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за вказаним договором, іпотекодавець цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , балансова варість якої, відповідно до п. 3.2 договору, - склала суму в розмірі 9384,28 коп., а її вартість (п.4.4 договору) - 973860,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить суму в розмірі 201198,28 доларів США.

Крім того, 18 липня 2008 року між ОСОБА_1 (поручитель) та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки № SR-004/283/2008, відповідно до умов якого позивач зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_4 її боргових зобов`язань перед банком за вказаним кредитним договором № ML-004/283/2008 від 18 липня 2008 року.

Відповідно до п. 2.3 зазначеного договору, поручитель підтвердив, що він ознайомлений із положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобов`язаннями, а також для укладення цього договору поручитель отримав всі необхідні погодження та згоди, передбачені чинним законом.

Зі змісту п. 3.1 зазначеного договору вбачається, що поручитель прийняв на себе зобов`язання у випадку невиконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором.

17 серпня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки № SR-004/283/2008, відповідно до умов якого сторони погодили внесення змін та доповнень до основного договору в розділі визначення термінів та виклали п. 2.2 договору в новій редакції.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.10.2013 року у справі № 2610/8196/2012, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було задоволено. Стягнути із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML 004/283/2008 від 18.07.2008 року у розмірі 113789 (сто тринадцять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) Швейцарських франків 45 сантимів, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23.09.2013 року складає 996856 (дев`ятсот дев`яносто шість тисяч вісімсот п`ятдесят шість) грн. 46 коп., неустойку у розмірі 3431726 (три мільйони чотириста тридцять одна тисяча сімсот двадцять шість) грн. 27 коп., а всього 4428582 (чотири мільйони чотириста двадцять вісім тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. 73 коп. Стягнуто із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в рівних частках на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 3441 (три тисячі чотириста сорок одна) грн. 00 коп., тобто по 1720 (одна тисяча сімсот двадцять) грн. 50 коп. з кожного.

Зазначене рішення суду набрало законної сили, та з його тексту вбачається, що судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_4 за кредитним договором № ML-004283/2008 від 18.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № SR-004/283/2008 від 18.07.2008 року, відповідно до п.1.1. якого він зобов`язався відповідати перед банком за виконання боржником боргових зобов`язань згідно кредитного договору № ML-004283/2008 від 18.07.2008 року, що був укладений між нею та банком.

Крім того, з мотивувальної частини рішення суду вбачається, що згідно до умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-004283/2008 від 18.07.2008 року та договором поруки № SR-004/283/2008 від 18.07.2008 року, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

Однак, правонаступника АТ «ОТП Банк» - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», прав та обов`язків якого також стосується даний спір, стороною позивача залучено до участі у справі не було, та будь-яких клопотань в цій частині стороною позивача в ході розгляду справи заявлено не було.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, стороною позивача було зазначено про те що позичальник запевнила позивача про те, що укладення договору поруки є формальністю, однак, він, вчинивши правочин, помилився щодо обставин, які мають істотне значення щодо правочину, його прав та обов`язків за ним.

Крім того, стороною позивача зазначено про те, що на даний час реалізація предмету іпотеки є значно меншою за її оціночну вартість, зазначену в договорі іпотеки від 2008 року, що також підтверджує укладення позивачем договору поруки під впливом помилки.

В силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, цією статтею встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У разі, якщо при укладенні договору не було додержано вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлено, що позивач ознайомився зі змістом договору поруки, підписав його, а отже сторонами в належній формі було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем, а відтак волевиявлення позивача було вільним та відповідало його волі на момент укладення, та твердження щодо формальності укладення договору, на думку суду, є хибними та такими, що повністю спростовуються узгодженими між сторонами умовами спірного договору, та доказів зворотному з боку позивача суду надано не було.

Крім того, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, як і не звертався, впродовж дії договору поруки до банку за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов договору, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

В ході розгляду справи встановлено, що кредитний договір та договір іпотеки є чинними, у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися, а тому суд вважає, що на момент укладання договору поруки таке зобов`язання реально існувало і було дійсним.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, викладених у п. 19 постанови ПленумуВерховного судуУкраїни № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Верховний Суд України в зазначеній постанові також роз`яснив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору та обставин, із якими позивач пов`язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що позивач не усвідомлював природу укладеного правочину та його наслідків, помилявся щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на його волевиявлення.

Твердження позивача про те, що спірний договір ним було укладено під впливом помилки, та він помилися щодо обставин, які мають істотне значення щодо його відповідальності, як поручителя, за виконання боржником його боргових зобов`язань, стороною позивача не доведено, а тому судом до уваги не приймається, оскільки, ці доводи не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а навпаки повністю спростовуються умовами укладеного між сторонами договору, де позивач чітко підтвердив, що він ознайомлений із положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобов`язаннями, а також для укладення цього договору поручитель отримав всі необхідні погодження та згоди, передбачені чинним законом.

В матеріалах справи наявне рішення суду, яке набрало законної сили щодо солідарного стягнення на користь кредитора з відповідача та третьої особи заборгованості, та судом вже були встановлені обставини, які дали підстави для задоволення позову про стягнення цієї заборгованості за кредитним договором та договором поруки, та в ході розгляду справи в суді в 2013 році позивачем, як поручителем, не було заявлено про спірність договору поруки, та його помилкового укладення.

Згідно із частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Інші обґрунтування позову, зокрема щодо зниження оціночної вартості іпотечного майна під час виконання рішення суду про стягнення заборгованості, що свідчить про укладення договору поруки під впливом помилки, не є підставами, з якими закон пов`язує можливість визнання спірного договору недійсним, а відтак ці твердження судом до уваги також не приймаються.

Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові докази, електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не було надано жодних доказів..

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником Бондарем Романом Вікторовичем - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна