Справа № 440/492/19 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1027/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.

при секретарі Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Докторевича Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Олеського професійного ліцею про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до Олеського професійного ліцею про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Мотивує тим, що 12 вересня 2005 року прийнятий на посаду майстра виробничого навчання - оператора комп`ютерного набору Олеського професійного ліцею. 28 лютого 2019 року звільнений з займаної посади, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Таке звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки у надісланому йому повідомленні про звільнення віл 28.12.2018 року йдеться про скорочення чисельності працівників, а підставою такого повідомлення про звільнення є наказ від 28.12.2018 року про скорочення штату. Також наказ про припинення трудового договору складений з порушеннями, а саме: не зазначено ідентифікаційний код юридичної особи, яка видала документ, не зазначено табельний номер працівника, не вказано суму вихідної допомоги працівника, відмітка про засвідчення копії документів складена з порушенням, без зазначення дати. Крім того, не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, з врахуванням більшої високої кваліфікації та продуктивності праці, не запропоновано іншу роботу, хоча вакантні посади в ліцеї були. Таке звільнення відбулося без повідомлення в належні строки, не пізніше як за три місяці до звільнення, профспілкової організації. Крім того, подання про розірвання трудового договору розглядалося у відсутності позивача. Просить скасувати наказ про припинення трудового договору від 22.12.2019 року, поновити на посаді майстра виробничого навчання - оператора комп`ютерного набору Олеського професійного ліцею, стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 15000,00 гривень.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Олеського професійного ліцею про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 . Вважає його незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що на момент його звільнення в ліцеї були вакантні посади, проте такі не були йому запропоновані. Також вважає, що до згоди на звільнення ОСОБА_3 наданої первинною профспілковою організацією Олеського професійного ліцею необхідно ставитися критично, оскільки не було здійснено перевірку дотримання трудового законодавства при вивільненні даного працівника (не перевірено наявності вакантних посад та вимог до них, не з`ясувалось які посади пропонувалися, не взято до уваги, що первинна профспілкова організація не виконала вимоги ч.3 ст.33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 .

20 липня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає такі безпідставними та такими, що спростовуються висновками суду та встановленими обставинами в справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання доводів скарги та пояснення представника відповідача на їх спростування, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд виходив з тих обставин, що відповідачем дотримано порядку вивільнення позивача з роботи, а тому не має підстав для скасування наказу про звільнення позивача від 28.02.2019 року № 03-02/26 та поновлення його на роботі. Інші позовні вимоги, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, є похідними від вимог про незаконне звільнення, а тому такі також не підлягають задоволенню.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Як вбачається з запису в трудовій книзі ОСОБА_3 Серії АА № 897023 від 12.09.2005, позивач прийнятий на роботу майстром виробничого навчання - оператор комп`ютерного набору Олеського професійного ліцею 12.09.2005 року, підстава Наказ № 33-К від 12.09.2005 року.

Судом встановлено, що 28.12.2018 року комісією Олеського професійного ліцею було повідомлено позивача про скорочення та вакантні посади, наявні в ліцеї, про що складено відповідний акт від 28.12.2018 року. Отримати текст повідомлення про скорочення позивач відмовився, про що також складено відповідний акт від 28.12.2018 року.

Після повідомлення позивача про його звільнення він самовільно покинув робоче місце 28.12.2018 року до кінця робочого дня, про що було складено відповідні доповідні та акт.

Зазначені обставини також підтверджені показами допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Цього ж дня 28.12.2018 року, у зв`язку з відмовою в отриманні письмового повідомлення про наступне звільнення позивачу було таке направлено по пошті, що підтверджено копією відповідного повідомлення та поштовою квитанцією про його направлення позивачу. Враховуючи вимоги ст. 255 ЦК України, таке письмове повідомлення слід вважати таким, що вчинене за два місяці до звільнення позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, відповідач виконав вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП України та повідомив позивача про вивільнення за два місяці до такого, вказавши у відповідному повідомленні підставу такого вивільнення, а саме: п.1 ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив аргументи позивача про невідповідність формулювання причин вивільнення як факту неповідомлення його таке вивільнення, оскільки норма ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України передбачає повідомлення працівника саме про вивільнення, і така не вимагає конкретизації причин вивільнення.

Проаналізувавши процедуру оформлення скорочення працівників, наказ директора Олеського професійного ліцею № 02.02/114 «Про скорочення чисельності штату працівників» від 07.12.2018 та новий штатний розпис, слід дійти висновку, що у зв`язку із скороченням чисельності працівників, одночасно відбулися зміни у штатному розписі ліцею, що мало наслідком вивільнення відповідної кількості працівників.

Судом встановлено, що при повідомленні про звільнення відповідач повідомив позивачу про наявні вакантні посади в Олеському професійному ліцеї. В подальшому, після повідомлення про майбутнє звільнення, відповідач неодноразово повідомляв та пропонував позивачу вакантні посади в ліцеї. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема актом про повідомлення працівника Олеського професійного ліцею про скорочення від 28.12.2018 року, показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Згаданих обставин ОСОБА_3 не спростовано.

Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_3 з 21.08.2018 року працював в Олеському професійному ліцеї на посаді завідувача господарством на 0,5 ставки посадового окладу. Проте, за власною заявою від 12.11.2018 року звільнився з такої роботи.

Суд першої інстанції правильно відхилив аргументи позивача про незаконність його звільнення, у зв`язку з не пропонуванням іншої роботи в Олеському професійному ліцеї, оскільки відповідач повідомляв позивача про наявні вакантні посади та сприяв в можливості його працевлаштування в ліцеї на іншій роботі.

Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. За умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, зазначені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.

Зазначена Правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 462/2447/16-ц.

Дослідивши письмові докази та покази свідків даних в суді першої інстанції ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд правильно встановив, що позивач неодноразово порушував правила трудової дисципліни, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. Були випадки неналежного виконання позивачем своїх трудових обов`язків, а саме: невчасне оформлення протоколів кваліфікаційного екзамену та направлень на роботу, що призводило до затримки видачі документів про освіту випускній групі, про що працівниками відповідача були складені відповідні акти від 23.02.2018 р., 09.03.2018 р. Були випадки неодноразової безпідставної відсутності на робочому місці, порушення трудової дисципліни, а також вчинення позивачем дій, які є неприпустимими та несумісними із званням педагога, що також зафіксовано в доповідних записках, актах, протоколах засідань профкому.

Судом також встановлено, що при вирішенні питання про залишення на роботі працівників за аналогічними посадами, відповідачем бралися до уваги їх кваліфікація. В інших працівників рівень кваліфікації був вищим, оскільки такі, на відміну від позивача, мали вищу освіту саме: педагогічну, що є пріоритетним для навчального закладу. Крім цього, позивач відмовився від атестації у 2019 році.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що рівень кваліфікації та рівень продуктивності праці позивача в порівнянні з іншими працівниками на зазначених посадах не був рівним, а навпаки був нижчим.

За змістом частини 2 статті 42 КЗпП України перевага в залишенні на роботі надається лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників. Позивачу не могли бути надані переваги на залишення на роботі, визначені ч. 2. ст. 42 КЗпП України, оскільки між такими працівниками та позивачем були відсутніми рівність кваліфікації та продуктивності праці.

Судом встановлено, що листом від 15.02.2019 року № 43 відповідачем подано до профспілкової організації Олеського професійного ліцею звернення про надання згоди на звільнення позивача відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. 20 лютого 2019 року протоколом засідання профспілкового комітету вирішено дати згоду на звільнення позивача. При цьому, суд відхиляє аргументи позивача про те, що такий не був присутнім при розгляді профспілковим комітетом питання про надання згоди про його звільнення. Присутність позивача на засіданні профспілкового комітету підтверджується протоколом такого комітету від 20.02.2019 року, а також показами свідка ОСОБА_6 , яка є головою профспілкового комітету та була присутня на цьому засіданні.

При цьому, судом встановлено, що про скорочення чисельності та штату працівників профспілкову організацію Олеського професійного ліцею відповідач повідомив листом від 28.12.2018 року № 406, тобто за два місяці до такого. Доказів вчинення такого повідомлення за три місяці відповідач не надав.

Також судом обгрунтовано взято до уваги аргументи відповідача, що чинне законодавство України не визначає факт неповідомлення профспілкової організації про майбутні скорочення чисельності та штату працівників в строк за три місяці до такого як підставу для визнання незаконності звільнення працівника. До того ж, навіть порушення порядку отримання згоди органу профспілки на звільнення не є достатньою підставою для поновлення працівника на роботі. Відповідно до ч. 9 ст. 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Щодо зазначених позивачем недоліків форми наказу про звільнення, судом першої інстанції правильно звернено увагу, що такі не впливають на дотримання вимог процедури вивільнення позивача та не мають наслідком незаконності останньої. Такі зауваження позивача зводяться до надмірного формалізму, який не впливає на суть спірних правовідносин та законність вивільнення позивача.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що відповідачем дотримано порядку вивільнення позивача з роботи, а тому не має підстав для скасування наказу про звільнення позивача від 28.02.2019 року № 03-02/26 та поновлення його на роботі, а відповідно й стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Буського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 рокзалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Н.О. Шеремета