справа № 2-0-71/2008
провадження № 22-ц/812/1306/20
У Х В А Л А

18 серпня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі судді Лівінського І.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2008 року по цивільній справі за заявою прокурора Братського району Миколаївської області в інтересах Іллічівської сільської ради Братського району Миколаївської області, третя особа Братська державна нотаріальна контора, про визнання спадщини відумерлою,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2008 року задоволено заяву прокурора Братського району, поданої в інтересах Іллічівської сільської ради Братського району Миколаївської області, про визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_3 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника - ОСОБА_2 09 липня 2020 року подав поштою апеляційну скаргу на вказане судове рішення разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження цього рішення.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апеляційний суд виходить з такого.

Обґрунтовуючи клопотання представник апелянта посилається на те, що ОСОБА_1 не брав участі у справі та про існування судового рішення йому взагалі не було відомо. Однак справа безпосередньо стосується його прав та обов`язків, як законного спадкоємця, оскільки він є рідним сином спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини 1, 2 статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин 1 та 2 статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас, доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (з урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини) передбачено обов`язок мотивувати судове рішення про поновлення пропущених строків на оскарження. Зокрема, Європейський суд з прав людини спеціально і однозначно висловився стосовно того, що національний суд зобов`язаний мотивувати поновлення строку на оскарження і пересвідчитись, що підстави для поновлення строку виправдовують втручання у принцип res judicata (параграф 47 рішення у справі «Устименко проти України», параграф 41 рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Крім того, відповідно до параграфа 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою. За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

У параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на порушення, які допускали українські суди внаслідок необґрунтованості причин втручання у принцип res judicata. Як зазначено вище, окрему увагу ним було приділено випадкам, коли судді поновлювали строк без надання будь-яких додаткових пояснень про «поважні причини».

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З огляду на матеріали справи, прокурор звернувся в інтересах держави в особі Іллічівської сільської ради Братського району Миколаївської області із заявою про визнання спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , відумерлою. Суд залучив до участі у справі як заінтересовану особу - Державного нотаріуса Братської державної нотаріальної контори Миколаївської області. Інших осіб до участі у справі суд не залучав.

Представник апелянта - ОСОБА_2 ознайомилася з матеріалами справи та отримала копії документів у приміщенні суду лише 06 липня 2020 року, що підтверджується її розпискою на копії заяви про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 39).

Таким чином, ОСОБА_1 , який обґрунтував своє клопотання про поновлення строку тим, що оскаржуване рішення стосується його прав, свобод, інтересів та обов`язків, не брав участі у справі та не був належним чином повідомлений про розгляд справи, яку було розглянуто без його участі.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, у пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав 09 липня 2020 року, то при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження необхідно керуватися нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 лютого 2018 року по справі № 361/161/13-ц.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, виходячи з аналізу статті 358 ЦПК України, виключенням із загального правила, за яким суд відмовляє в поновленні строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, є не залучення особи до участі в справі, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, або, іншими словами, необізнаність особи з існуванням певної справи, яка стосується її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», а також з точки зору дотримання права апелянта на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, слід вважати, що оскільки строк на апеляційне оскарження пропущений ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що він не був залучений до участі в справі, а тому він і не міг вживати заходів, щоб дізнатись про стан судового провадження, про яке йому не було відомо, то клопотання представника апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження належить задовольнити, а пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Братського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2008 року - поновити.

За формою та змістом апеляційна скарга по даній цивільній справі відповідає вимогам статті 356 ЦПК України.

Не встановлено підстав для застосування положень статті 185 ЦПК України та інших обставин, які перешкоджають апеляційному провадженню.

Керуючись ст. ст. 354, 359, 360, 361 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_1 , поданого його представником ОСОБА_2 , про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Братського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2008 року.

Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2008 року.

Копію апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів надіслати учасникам справи.

Роз`яснити учасникам справи право на подачу до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі, який має відповідати ст. 360 ЦПК України, в строк не пізніше п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

У разі подання відзиву надати суду документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Роз`яснити, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Зупинити дію оскаржуваного рішення.

Надіслати копію цієї ухвали апелянту, учасникам справи та Братському районному суду Миколаївської області.

Інформацію щодо справи можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України за веб-адресою сторінки Миколаївського апеляційного суду: https://mka.court.gov.ua.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду І.В. Лівінський