Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1561/19 Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 36 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №935/1561/19 за позовом Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2020 року, яке ухвалене суддею Пасічним Т.З.

встановив:

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що між ПрАТ «МТС Україна», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» та ОСОБА_1 були укладені договори про надання послуг мобільного зв`язку: 1) № 6110559/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_1 ; 2) № 6110569/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_2 ; 3) № 6110578/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_4 ; 4) № 6110600/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_6 ; 5) № 6110609/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_8 ; 6) № 6168348/1.12475081 від 06.03.2013 року на номер телефону № НОМЕР_10 ; 7) № 6168345/1.12475081 від 06.03.2013 року на номер телефону № НОМЕР_12 ; 8) № 6168340/1.12475081 від 06.03.2013 року на номер телефону № НОМЕР_14 ; 9) № 6168338/1.12475081 від 06.03.2013 року на номер телефону № НОМЕР_16 . Умови вказаних договорів є ідентичними. З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку боржнику було присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_17 . З технічних причин, у зв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за телекомунікаційні послуги) особовий рахунок абонента було замінено на № НОМЕР_18 . ПрАТ «ВФ Україна» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу послуги мобільного зв`язку. Факт та вартість надання послуг підтверджується Звітом по історії балансу за заданий період від 21.06.2019р. по особовому рахунку № НОМЕР_18 абонента, який сформований за допомогою Автоматизованої системи розрахунків за телекомунікаційні послуги FORIS OOS та рахунками за телекомунікаційні послуги, які були надіслані відповідачу, а саме: рахунок № від 31.07.2014р. на загальну суму 6920,74 грн., рахунок № від 31.08.2014р. на загальну суму 6 933,49 грн. Відповідно до п.3.3 Договору, рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим. Проте, відповідач не оплатив згідно з рахунком отримані ним послуги зв`язку. Відповідачу було направлено претензію № С68/01 від 27.01.2016 року з вимогою погасити заборгованість. Однак відповідач заборгованість не погасив та на даний час продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашена, що є порушенням законних прав ПрАТ «ВФ Україна». Тому представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за оплату телекомунікаційних послуг на суму 6933,49 грн, 3% річних на суму 1126,06 грн. та інфляційних за прострочення грошового зобов`язання в сумі 9235,50 грн., а всього на загальну суму 17295,05 грн.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ВФ Україна» заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в сумі 17 295,05 грн. та 1921 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог за безпідставністю та за спливом строку позовної давності. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. При цьому зазначає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не звернув уваги, що в силу положень п.9.1 Типового договору про надання послуг позивачем, договір між сторонами припинив свою дію ще у вересні 2013 року, коли відповідач перестав здійснювати оплату за надані послуги. При цьому стверджує, що будь-яких претензій щодо наявності непогашеної заборгованості за надані телекомунікаційні послуги від позивача не отримував. В свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом у серпні 2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності, а тому висновок суду про наявність підстав для стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних за прострочення грошового зобов`язання є помилковим.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що між ПрАТ «МТС Україна», що з 23.05.2017 року змінило назву на Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», та ОСОБА_1 були укладені договори про надання послуг мобільного зв`язку: 1) № 6110559/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_1 ; 2) № 6110569/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_2 ; 3) № 6110578/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_4 ; 4) № 6110600/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_6 ; 5) № 6110609/1.12475081 від 25.01.2013 року на номер телефону № НОМЕР_8 ; 6) № 6168348/1.12475081 від 06.03.2013 року на номер телефону № НОМЕР_10 ; 7) № 6168345/1.12475081 від 06.03.2013 року на номер телефону № НОМЕР_12 ; 8) № 6168340/1.12475081 від 06.03.2013 року на номер телефону № НОМЕР_14 ; 9) № 6168338/1.12475081 від 06.03.2013 року на номер телефону № НОМЕР_16 .

Відповідно п.1.1 договору оператор надає замовлені абонентом згідно з договором послуги мобільного зв`язку в межах України згідно з ліцензією. Міжнародний телефонний зв`язок здійснюється з країнами, що визначаються за вибором оператора. Загальні умови надання послуг у повному обсязі визначаються Умовами користування мережами мобільного зв`язку оператора, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно з п.6.1 договору надання замовлених Абонентом послуг здійснюється на умовах попередньої (авансової) оплати та/або наступної оплати (кредит) згідно з тарифами Оператора, які с невід`ємною частиною цього Договору (тарифи додаються). Розрахунковим періодом є поточний календарний місяць. Кожному Абоненту надається один особовий рахунок, на підставі чого здійснюються розрахунки за надані послуги за всіма наявними у Абонента номерами телефонів.

З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку, відповідачеві було присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_17 . З технічних причин, у зв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за послуги) особовий рахунок абонента було змінено на № НОМЕР_18 .

Згідно п.5.2 договору абонент зобов`язаний своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги. Пункт 6.7 договору передбачає, що облік переліку й обсягу споживання послуг ведеться автоматично за допомогою програмних засобів.

Позивач ПрАТ «ВФ Україна» зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надавав відповідачу телекомунікаційні послуги. Разом з тим, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Позивачем на адресу відповідача було надіслано рахунок № від 31.07.2014р. на загальну суму 6920,74 грн. та рахунок № від 31.08.2014р. на загальну суму 6933,49 грн.

Також на адресу ОСОБА_1 позивачем була надіслана претензія №С68/01 від 27.01.2016 р з вимогою погасити заборгованість на суму 6933,49 грн. (а.с.35).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.33 Закону України «Про телекомунікації» споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.6, ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

В ході судового розгляду в суді першої інстанції позивач надав весь необхідний обсяг доказів про наявність договірних відносин, за якими відповідач зобов`язався в повному обсязі оплатити надані послуги (а.с.13-29), а також про факт і вартість наданих послуг, а саме: звіт по історії балансу за заданий період від 21.06.2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_18 абонента, який сформований за допомогою Автоматизованої системи розрахунків за телекомунікаційні послуги FORIS OOS та рахунками за телекомунікаційні послуги № від 31.07.2014р. на загальну суму 6920,74 грн. та рахунок № від 31.08.2014р. на загальну суму 6933,49 грн. (а.с.30-34).

Відповідач у справі не спростував належними та допустимими доказами, як факт наявності між сторонами багаторічних договірних відносин, так і факт користування послугами мобільного зв`язку (безпровідного доступу до мережі Інтернет) з дев`яти номерів позивача (за контрактом) та заборгованість за нарахованою щомісячною платою за тарифним планом GSM «MTC ULTRA VIP».

Матеріали справи не містять з боку відповідача жодних доказів не користування послугами на вказану суму.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що ОСОБА_2 як споживач телекомунікаційних послуг у відповідності з умовами укладених сторонами договорів отримав в липні-серпні 2014 року послуги з мобільного зв`язку (безпровідного доступу до мережі Інтернет), проте відмовився від їх оплати, суд першої інстанції, врахувавши положення Закону України «Про телекомунікації», правила статей 526, 611, 626-629, 639, 901, 903 ЦК України, і надавши оцінку зібраним у справі доказам за правилами ст. ст. 76-81, 89 ЦПК України, обґрунтовано стягнув заборгованість у примусовому порядку.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Колегія суддів вважає, що покладені в основу рішення правові висновки щодо стягнення сум 3% річних та інфляційних за прострочення грошового зобов`язання узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, відповідають фактичним обставинам справи та наданим доказам.

Відповідно до п.8.4 Договору строк даного договору може бути достроково припинений у випадку непогашення заборгованості протягом трьох календарних місяців.

Договір припиняється, якщо Абонент має несплачені рахунки і не погасив наявну заборгованість протягом трьох місяців після відправлення йому письмового повідомлення, а також у випадку, передбачених Умовами користування (п.9.1 Договору).

Згідно зі статтями 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості у зв`язку із припиненням строку дії договору колегія суддів відхиляє, оскільки закінчення строку дії договору не є підставою для припинення невиконаного між сторонами зобов`язання.

Заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог ПрАТ «ВФ Україна», яка була подана під час апеляційного розгляду справи, не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Згідно висновку, який викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 200/11343/14-ц, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач участі не приймав. Разом з тим, про розгляд справи судом за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін був повідомлений належним чином, про свідчить поштове повідомлення про отримання ОСОБА_1 ухвали суду з додатками, яка була направлена заадресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку (а.с.57). Заяв про застосування строків позовної давності до суду не подавав, а тому підстави для розгляду заява представника відповідача про застосування строку позовної давності під час апеляційного розгляду судом відсутні.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження та суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовольнити, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2020 року.

Головуючий: Судді: