ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6317/20 Справа № 207/1121/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі Мамедової О.І.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форза" на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форза" до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1, укладений 01 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Форза» кредитну заборгованість в сумі 18863,20 грн. за кредитним договором № 1 від 01 жовтня 2018 року, а також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 01 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 укладений договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1. Цей договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на інтернет сайті позивача і виконання ним певних дій, які свідчать про укладення договору. Позивач зазначає, що він свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, перерахував на картковий рахунок відповідача ОСОБА_1 позику у розмірі 8000,00 грн. Дана сума була перерахована платіжною системою Liqрау, що підтверджує карточкою бухгалтерського рахунку №3611 за 01 жовтня 2018 року. Однак відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує та станом на 20.03.2019 року має заборгованість в розмірі 18863,20 грн.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

З таким рішенням суду ТОВ «ФК «Форза» не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про часткове скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Форза» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд не врахував, що відповідач надала всі свої персональні дані для отримання позики, зазначила платіжну картку для отримання коштів, внесла у відповідні вікна в договір код-підпис, фактично погодила з позивачем всі істотні умови договору, отримала кошти, однак їх не повернула. Висновки суду про те, що договір є нікчемним з огляду на недотримання вимог щодо письмової форми є безпідставним. Товариство під час укладення договору використовує спосіб акцептування оферти, який передбачений абзацом 3 частини 6 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію". На підтвердження наявної заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 20.03.2019 року виникла заборгованість в розмірі 18863,20 грн.

Відповідач своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог відповідно з даним рішенням, з наступних підстав.

Судом встановлено, що в матеріалах справи наявна копія договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №1 від 01.10.2018 року, предметом якого згідно п. 3 договору є те, що Товариство (позивач) на умовах цього договору надає Клієнту (відповідачу) грошові кошти в сумі, визначеній п. 5 договору, а Клієнт зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 договору. Кредит надається позичальнику на визначені ним особисто цілі.

У п. 2 договору зазначається, що він укладений у відповідності до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів».

У розділі 4 договору зазначається, що договір укладається в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді із накладенням електронних підписів одноразовим/мережевим ідентифікатором). У випадку оформлення договору чи здійснення інших дій, пов`язаних з його виконанням в он-лайн режимі на офіційному сайті позивача за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені та підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року, вважатимуться такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом.

Згідно п.5, п. 5.3 договору умови надання позики на умовах фінансового кредиту наступні: загальний розмір кредиту 8000,00 грн.; дата видачі кредиту 01.10.2018 рік; строк дії кредиту з 01.10.2018 року по 30.10.2018 року; реальна річна процента ставка 675,25%.

Дата платежу згідно п. 7 договору 30.10.2018 року.

У пункті 8 договору «реквізити та підписи сторін» зазначено «електронний підпис ОСОБА_1 НОМЕР_1 ».

Згідно наданої позивачем картки рахунку 3611 за 01.10.2018-29.01.2019 р.р. вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 30.10.2018 року переведені грошові кошти у розмірі 8000,00 грн., які ОСОБА_1 повернула 06.11.2018 року у тому ж розмірі на рахунок позивача.

28 лютого 2019 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, складений акт про правопорушення, вчинені ТОВ «ФК «Форза» на ринку фінансових послуг № 173/16-5/15, оскільки договір №1 від 01.10.2018 року є таким, що не прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, а відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.

Судом встановлено, що станом на 01 жовтня 2018 року, яким датований договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1, діяв Закон України «Про електронний цифровий підпис», який втратив чинність 06.11.2018 року.

Суд дійшов висновку, що пароль, який було введений позичальником (відповідачем) у відповідне поле для підписання договору, таким аналогом власноручного чи електронного підпису не являється в розумінні статті 208 ЦК України.

Суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять жодних підтверджень, що договір № 1 від 01.10.2018 року був акцептований сторонами, в порядку, передбаченому законом, що цей договір підписав відповідач, що саме цей договір розумів відповідач та ознайомився і погодився з отриманням грошових коштів на умовах, визначених у договорі, що договір взагалі містив умови щодо кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки у зазначеному в цьому договорі розмірах і порядках нарахування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді предмет договору, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також відсутні підстави вважати, що договір № 1 від 01.10.2018 року укладений з дотриманням письмової форми. Крім того, суд дійшов висновку, що відповідач повернув все отримане за таким договором, а саме, грошові кошти у розмірі 8000,00 гривень, тобто, здійснив реституцію добровільно, в позасудовому порядку.

Однак, колегія суддів не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції в частині обгрунтування підстав відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багато сторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК Українивстановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину,яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом.

Відповідно дост. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п. 2, 4 ч.1 ст.208, ч.1 ст.1055 ЦК України, для кредитного договору законом визначена обов`язкова письмова форма.

За змістом ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст.ст. 7,8 Закону України "Про електронну комерцію", продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.

Права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема, Законом України "Про захист прав споживачів".

Згідно зі ст.10 Закону України"Проелектронну комерцію" електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 11 Закону).

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Отже, вказана норма закону передбачає альтернативні дії, які свідчать про підписання електронного договору, серед яких його підписання одноразовим ідентифікатором, що відповідає пункту 4.1 договору.

Згідно з п. 6 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно з частиною другоюстатті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Внутрішніми правилами надання фінансових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "Фінансова компанія "Форза", затвердженими загальними зборами учасників ТОВ "ФК "Форза" (протокол №8 від 30.11.2018 року), визначено умови і порядок надання кредитів, відповідно до яких пропозиція укласти електронний договір (оферта) у вигляді цих правил розміщена в мережі Інтернет на Офіційному сайті Товариства та / або надсилання комерційного повідомлення (п.3.1.5.2). Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством відповіді про прийняття (акцепт) пропозиції укласти такий електронний договір заявником, шляхом надсилання електронного повідомлення Товариству, в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" з використанням електронного підпису одноразовим/мережевим ідентифікатором (п.3.1.5.3.)

Вказуючи про недоведеність вчинення відповідачкою дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, суд першої інстанції не врахував, що згідно пункту 4 договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) з накладенням електронних підписів одноразовим /мережевим ідентифікатором. Оформлення договору чи інших дій пов`язаних із його виконанням в онлайн режимі на офіційному сайті товариства https://forzacredit.com/ua/, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифіктором, відповідно до ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", вважатимуться такими, що мають рівну юридичну силу з документами складеними на паперовому носієві, підписаними власноручним підписом.

Ця умова договору цілком узгоджується з нормами статей 11,12Закону України "Про електронну комерцію" та умовами Внутрішніх правил надання фінансових коштів у позику ТОВ "Фінансова компанія "Форза".

На підтвердження укладення та підписання договору №1 позивачем було додано до позовної заяви паперову копію Договору про надання позики від 01.10.2018 року, укладеного в електронному вигляді, із зазначенням в Розділі Підписи сторін одноразового ідентифікатору, що і є підтвердженням того, що відповідачем було підписано договір, як це передбачено умовами договору та ст.12 Закону України "Про електронну комерцію, а отже, вчинила дію, що вважається прийняттям пропозиції укласти електронний договір.

В оспорюваному договорі чітко викладені умови договору, розмір кредиту, строк кредитування, плата за користування грошима та відповідальність за порушення умов договору. (5, 5.2, 5.3, 6, 7, 8 ). Зміст договору містить всю необхідну передбачену законом інформацію про відповідача та інформацію щодо сукупної вартості кредиту.

Отже, сторонами укладено письмовий правочин за допомогою електронного засобу зв`язку; він підписаний його сторонами з використанням одноразового ідентифікатора. Укладення кредитного договору таким чином вимогам чинного законодавства України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків.

Водночас, вирішуючи питання дійсності правочину, суд першої інстанції не врахував, що між сторонами договору відсутній спір щодо його недійсності, відповідач не оспорювала дійсність цього правочину з підстав, обговорюваних судом.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З врахуванням встановлених апеляційним судом обставин, норма ч.2 ст. 218 ЦК України не врегульовує спірні правовідносини і не підлягає застосуванню.

Відтак, за відсутності спору між сторонами щодо недійсності правочину, відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання правочину дійсним.

Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості за договором, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надавати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором,а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти(частина перша ст.1048України).

Згідно зі статтями 526,530, ч.1 ст. 612ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання відповідно до статті 610ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Встановлено, що згідно п.5, п. 5.3 договору № 1 від 01.10.2018 року умови надання позики на умовах фінансового кредиту наступні: загальний розмір кредиту 8000,00 грн.; дата видачі кредиту 01.10.2018 рік; строк дії кредиту з 01.10.2018 року по 30.10.2018 року; реальна річна процента ставка 675,25%.

За змістом пункту 7 договору сторони домовилися про погашення кредиту та відсотків за ним згідно графіка платежів.

Відповідно до п. 6 зазначеного договору виконання зобов`язання забезпечується неустойкою (пеня та штраф), у випадку порушення умов договору товариство має право нараховувати такі види неустойки: пеня за кожен день прострочення 2,50 % та процентна ставка за кожен день у разі прострочення -2,50%.

Згідно розрахунку заборгованості за договором станом на 20.03.2019р., заборгованість становить: по тілу кредиту - 5840,00 грн., по процентах за користування кредитом 3241,20 грн., за пенею 3942,00 грн., а всього 18863,20 грн.

Однак, згідно наданої позивачем картки рахунку 3611 за 01.10.2018-29.01.2019 р.р. вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 30.10.2018 року переведені грошові кошти у розмірі 8000,00 грн., які ОСОБА_1 повернула 06.11.2018 року у тому ж розмірі на рахунок позивача, що останнім не спростовано.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що розрахунок, наданий позивачем, сам по собі не може бути єдиним та безумовним доказом розміру вказаної позивачем заборгованості за спірним договором.

За таких обставин підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором немає у зв`язку з недоведеністю та необгрунтованістю.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог саме з підстав, викладених вище.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.2 ч.1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині обгрунтування підстав відмови в задоволенні позову, а саме з підстав відсутності спору щодо недійсності договору № 1 від 01.10.2018 року та недоведеності та необгрунтованості позовних вимог щодо стягнення заборгованості.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форза" задовольнити частково.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2020 року змінити в частині обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова