Постанова

Іменем України

06 серпня 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/5901/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,

на рішення Подільського районного суду м. Києва

в складі судді Ларіонової Н.М.

від 08 липня 2019 року

по справі №758/4132/16-ц Подільського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям її квартири з вини відповідача.

В обґрунтування позову вказувала, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . У цьому будинку, над її квартирою, поверхом вище розташована квартира АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності відповідачці ОСОБА_1 Зазначила, що 13 жовтня 2015 року з вини відповідачки, а саме у зв`язку з витоком теплоносія з системи опалення квартири АДРЕСА_4, сталося залиття квартири АДРЕСА_5 . Внаслідок залиття відбулося замокання стін та пошкоджено гіпсокартонні стелі у житловій кімнаті, коридор-кухні та ванній кімнаті. Посилаючись на те, що відповідачка у добровільному порядку не відшкодувала завдану шкоду, а позивачкою на відновлення порушеного права придбано будівельні матеріали на суму 4 443,82 грн, за ремонтні роботи сплачено 18 920 грн та витрачено 1 136,16 грн на ліквідацію вологості у житловому приміщенні, просила стягнути з відповідачки понесені реальні збитки у розмірі 24 500 грн.

Крім того, посилаючись на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації, просила стягнути з відповідача 1500 грн моральної шкоди.

Відповідач позов не визнала, вказала що вона не була присутня під час складання акту про залиття, була позбавлена можливості оцінити дійсні матеріальні збитки та провести розрахунки за пошкоджене майно. Вважала, що позивачем не доведено розміру реальних збитків витрачених на ремонтні роботи, оскільки належної оцінки пошкодженого приміщення не проводилось, не складався будівельний кошторис, а додані до позову докази є неналежними та недопустимими.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 15 липня 2019 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корись ОСОБА_3 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок залиття квартири, у розмірі - 24 500 грн.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, просила скасувати рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дійшов помилкового висновку про те, що залиття квартири позивачки сталося з вини відповідача. Вказала, що судом не взято до уваги той факт, що Акт про залиття №10/43,39-з складено без участі відповідача.

Зазначала, що судом не встановлено всіх складових, за наявності яких здійснюється відшкодування шкоди, а саме: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вини.

Крім того зазначила, що судом не перевірено площі пошкоджень внаслідок залиття квартири та площі проведеного ремонту, також судом не призначено експертизи.

Вказала, що суд не взяв до уваги доводи відповідача, про те що надані позивачем розрахункові документи належним чином не підтверджують факту здійснення готівкової чи безготівкової розрахункової операції. Зазначила що позивачем не доведено суми матеріальних збитків завданих залиттям квартири.

Також вказала, що в мотивувальній частині рішення суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні моральної шкоди, через не доведення заподіяної шкоди, з чим відповідачка погоджується, проте в той же час у резолютивній частині рішення суду вказано, що позов задоволено в повному обсязі, та стягнуто як матеріальну так і моральну шкоду з відповідача.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття провадження.

У відповідності до вимог ст. 360 ЦПК України, судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття провадження учасникам справи роз`яснено право на подання відзиву на апеляційну скаргу та встановлено строк на подання відзиву протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Учасники справи своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Також не зверталися до суду з клопотанням про продовження строку для подання відзиву на апеляційну скаргу.

А згідно з ч. 4 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на відновлення порушеного права.

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2014 ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 .

13 жовтня 2015 року, через несправність системи опалення, з квартири АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності відповідачу, відбулося залиття квартири АДРЕСА_5 , яка належить на праві власності позивачу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що підставою для скасування судового рішення є не доведення позивачкою вини відповідачки у завданні останній шкоди внаслідок залиття, що відбулося 13 жовтня 2015 року.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Разом з тим, в частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Таким чином, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Дійсно, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (стаття 229 ЦПК України) (постанова Верховного Суду від 27.03.2019 по справі №643/19078/15-ц).

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачкою не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів відсутності її вини у завданні шкоди позивачці. Будь-яких доказів на підтвердження того, що залиття квартири позивачки відбулося з вини інших осіб матеріали справи не містять.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що внаслідок залиття належної позивачці на праві власності квартири АДРЕСА_1 , що сталося з вище розташованої квартири, що належить відповідачу, позивачці завдано майнової шкоди, дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про покладення на відповідачку обов`язку з відшкодування цієї шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона акт не підписувала, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не підписання акта відповідачем не впливає на його правильність, оскільки зворотного остання не довела.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2018 у справі №753/20314/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка письмово зверталася до відповідачки з пропозицією добровільного вирішення питання щодо відшкодування завданої шкоди до 01 листопада 2015 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачкою здійснено ремонт квартири до закінчення наданого строку для добровільного вирішення питання щодо відшкодування шкоди, а саме 31 жовтня 2015 року. Доказів на підтвердження того, що 31 жовтня 2015 року під час обстеження відповідачкою квартири позивача, квартира була відремонтована, відповідачем не надано.

В той же час матеріали справи містять докази, що між сторонами у справі відбувалося електронне листування і відповідачкою визнавався факт залиття квартири, надавалися власні розрахунки площі пошкодженої стелі та стін.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині вирішення питання щодо покладення обов`язку по відшкодуванню завданої майнової шкоди на відповідача, та як наслідок підстав для скасування судового рішення, є необґрунтованими.

При вирішенні цього питання судом правильно встановлено обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом безпідставно не взято до уваги доводи відповідача, що позивачем завищено розмір понесених реальних збитків.

Як вбачається з Акту про залиття №10/43,39-з від 19.10.2015, підписаного начальником ЖЕД ТОВ «ЖБК «Управдом» - Вовком С.А., майстром ЖЕТ ТОВ «ЖБК «Управдом» - ОСОБА_4 , внаслідок залиття квартири АДРЕСА_5 , пошкоджено житлову кімнату площею 12,6 кв.м. - замокання стін, пошкоджена гіпсокартонна стеля; коридор - кухня площею 23,2 кв.м. - пошкоджена гіпсокартонна стеля, замокання стін; санвузол площею 6,9 кв.м. - замокання стін, пошкоджена гіпсокартонна стеля. Причиною залиття зазначено АДРЕСА_2 , пошкоджена система опалення.

Тобто, з наданого письмового позивачем доказу вбачається, що загальна площа пошкодженої гіпсокартонної стелі становить 42,7 кв.м. (12,6+23,2+6,9).

З наданого позивачем доказу вбачається, що відповідачем визнавався факт пошкодження стелі саме у цьому розмірі та наведено розрахунок, що для відновлення стелі, площею 42,7 кв.м., необхідно 20 одиниць гіпсокартону. Матеріали справи не містять заперечень відповідача, що між сторонами не велося електронного листування і що відповідачем не надсилався позивачу власний розрахунок завданої шкоди (а.с. 107-108).

За розрахунками відповідача на відновлення квартири необхідно було придбати будівельних матеріалівна суму 2 794 грн.

Згідно рахунку на оплату по замовленню № 4139 від 23 жовтня 2015 року, позивачем придбано будівельних матеріалів на 4 443, 82 грн, з яких кошти на придбання 23 одиниці гіпсокартону для стелі розміром 1200х2000х9,5 мм, тобто на загальну площу 55,2 кв.м. (23х2,4), та 3 одиниці вологостійкого гіпсокартону 1200х2500х12,5 мм, на площу загальну площу 9 кв.м.(3х3).

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено, що для відновлення стелі у ванній кімнаті необхідно було придбати 3 одиниці вологостійкого гіпсокартону, оскільки площа пошкодженої стелі становить 6,9 кв.м., а площа однієї одиниці такого гіпсокартону становить 3 кв.м.

Разом з тим, оскільки матеріали справи не містять доказів, що крім зазначених у Акті пошкоджень площею 35,8 кв.м. (12,6+23,2) було пошкоджено стелю у інших приміщеннях, тому колегія суддів вважає, що позивачем не доведено причинного зв`язку придбання гіпсокартону у розмірі 23 одиниці для відновлення стелі площею 55,2 кв.м. (без врахування ванної кімнати)

Враховуючи, що відповідачем визнано необхідність придбання на всі пошкоджені приміщення, які зазначено у Акті, всього 20 одиниць гіпсокартону, то колегія суддів вважає, що позивачем доведено знаходження у причинному зв`язку придбання для відновлення стелі у кімнаті та кухня-коридорі 17 одиниць гіпсокартону (20-3 для ванної кімнати), а не 23 одиниці. При цьому площа 17 одиниць гіпсокартону становить 40,8 кв.м., яких достатньо для відновлення 35,8 кв.м. стелі у кімнаті площею 12,6 кв.м. та коридор-кухні 2,2 кв.м.

Оскільки вартість 17 одиниць гіпсокартону становить 986 грн., а позивачем заявлено вимогу щодо відшкодування вартості 23 одиниць гіпсокартону на суму 1334 грн, то рішення суду в частині стягнення шкоди за придбані будівельні матеріали підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутої шкоди в цій частині на 348 грн.

Інші доводи апеляційної скарги щодо завищеного позивачем розміру шкоди на придбання будівельних матеріалів судом відхиляються, оскільки розбіжності у вартості придбаних матеріалів пов`язані з ціною виробника. Оскільки позивачем надано докази придбання будівельних матеріалів від певного виробника, то судом правомірно взято до уваги докази надані позивачем.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на придбання будівельних матеріалів у розмірі 4095,82 (4443,82-348).

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що судом в порушення норм процесуального праванеповно встановлено обставини справи щодо обсягу виконаних ремонтних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на ремонтні роботи позивачем надано розписку фізичної особи ОСОБА_5 про отримання 19.11.2015 коштів за виконані будівельні роботи по демонтажу гіпсокартонної стелі, монтаж стелі, обробку стін та підготовку стін під фарбування, просушку квартири у загальному розмірі 1892 грн.

При цьому, у наданій позивачем розписці не зазначено в якому обсязі було виконано роботи, а з матеріалів справи вбачається, що позивачем було придбано будівельних матеріалів у більшому обсязі ніж було необхідно для відновлення порушеного права.

Також позивачем було надано розрахунок відповідача, який було складено з урахуванням площі залиття квартири, які зазначено у Акті. При цьому розрахунок містить перелік робіт, який зазначено і у розписці фізичної особи від 19.11.2015, але вже з урахуванням площі необхідної роботи по відновленню квартири та вартості роботи за кв.м. Згідно розрахунку вартість відновлювального ремонту становить 5 428 грн (а.с. 107).

За обставин, коли розписка фізичної особи ОСОБА_5 не містить складових щодо площі виконаної роботи та вартості роботи за кв.м., колегія суддів вважає, що суд помилково дійшов висновку, що для визначення розміру вартості понесених витрат, пов`язаних з відновленням квартири після залиття, необхідно взяти розписку до якої також включено роботи по просушці квартири у розмірі 1400 грн. При цьому позивачем окремо заявлено вимоги щодо оренди приладу для просушки квартири, за використання якої було витрачено додаткові кошти у розмірі 1 136 грн.

Доводи відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі є необґрунтованими, тому що наданий позивачем письмовий доказ (а.с. 107) доводить, що для відновлення порушеного права необхідно було понести витрати у розмірі 5 428 грн.

Тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на відновлювальний ремонт підлягає зміні шляхом зменшення розміру, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 13 492 грн (18 920 - 5428).

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправомірного стягнення витрат понесених у зв'язку з використанням приладу для просушки квартири після залиття у розмірі 1 136 грн.

Оскільки матеріали справи містять докази на підтвердження понесення позивачем витрат на відновлення порушеного права у розмірі 10 659,82 грн ( 4095,82 +5428 +1136 ) доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для скасування судового рішення та відмови у задоволенні позову є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що мотивувальна та резолютивна частина оскаржуваного рішення містить суперечності.

Однак такі доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування судового рішення, оскільки ухвалою суду від 18 липня 2019 року усунуто описку, яка містилася у резолютивній частині рішення.

На підставі викладеного судове рішення підлягає зміні шляхом зменшення розміру суми, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 24 500 грн до 10 659, 82 грн.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до вимог Закону України«Про судовий збір» при зверненні ОСОБА_3 до суду з даним позовом у березні 2017 року підлягав сплаті судовий збір у сумі 551,20 грн.

Звертаючись до суду з позовом позивачка просила стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 24 500,00 грн та 1500,00 грн моральної шкоди, що разом становить 26 000,00 грн.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду, дійшла висновку щодо наявності правових підстав для стягнення коштів в сумі 10 659,82 грн.

З огляду на викладене, з ОСОБА_1 підлягає стягнення на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 225,99 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача та зміни рішення суду, а також зважаючи на те, що сума судового збору не може бути меншою мінімального розміру, визначеного законом, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року - змінити зменшивши суму шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Стянути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування майнової шкоди 10 659 грн 82 коп.

Стянути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 225 грн 99 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай