Житомирський апеляційний суд
Справа №278/259/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 36 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/259/20 за позовом Акціонерного товариства «Житомиробленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року АТ «Житомиробленерго» звернулося до суду із названим позовом та просило стягнути на свою користь із відповідача заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 4131,85 грн на р/р НОМЕР_1 АТ «Перший інвестиційний банк», МФО 600506, код 22048622 та судові витрати. В обгрунтування позовних вимог зазначило, що 29.11.2013 між Житомирським районом електричних мереж, який діє на підставі положення і є виробничим підрозділом АТ «Житомиробленерго» та ФОП ОСОБА_2 було укладено Договір про постачання електричної енергії № 1810 від 29.11.2013. Вказав, що ФОП ОСОБА_2 13.08.2014 припинив свою підприємницьку діяльність, про що не повідомив АТ «Житомиробленерго» та послуги із постачання електроенергії позивачем продовжували надаватись. Вказав, що відповідач умови договору з оплати за надані послуги не виконував, у зв`язку із чим в період із 01.01.2017 по 01.01.2019 у останнього утворилася заборгованість, яка становить 4131, 85 грн.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства "Житомиробленерго" в особі Житомирського РЕМ (м. Житомир, провул. 3-й Селецький, 2, розрахунковий рахунок: НОМЕР_3 АТ "Перший інвестиційний банк", , МФО: 300506) заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 4 131 (чотири тисячі сто тридцять одну) гривню 85 копійок.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати, в позові відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що об`єктом, до якого була підведена електроенергія є кіоск, яким він не користується 5 років у зв`язку із припиненням здійснення підприємницької діяльності та який було знесено у 2015 році. Вказує, що будь-яких претензій та звернень з боку працівників Житомирського РЕМ не отримував. Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив питання щодо строків стягнення заборгованості, достовірності наведених показників та нарахування заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Житомиробленерго» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що договір про надання послуг є чинним, ФОП ОСОБА_2 після припинення підприємницької діяльності не вчиняв буд-яких дій щодо дострокового розірвання договору, а тому в розумінні положень ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечив. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення з таких підстав.

Звертаючись до суду із цим позовом у січні 2020 року АТ «Житомиробленерго» послалося на те, що 29.11.2013 між Житомирським районом електричних мереж, який діє на підставі положення і є виробничим підрозділом АТ «Житомиробленерго» (постачальник) та ФОП ОСОБА_2 (споживач) було укладено Договір про постачання електричної енергії № 1810 від 29.11.2013. Оскільки споживач належним чином не виконував умови договору, утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Сторонами не заперечується, що на момент укладення договору ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа- підприємець, а 13.08.2014 ФОП ОСОБА_2 припинив свою підприємницьку діяльність.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 , від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18, від 26 червня 2019 року №760/13915/18, від 9 жовтня 2019 року у справі №127/23144/18.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути заборгованість за договором про постачання електричної енергії, укладеним між ним та ФОП ОСОБА_2 .

Оскільки відповідач заперечує, зокрема, суму заборгованості дослідженню підлягає також і використання потужності на відповідному класі напруги згідно з визначеними Договором умовами.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України .

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

З аналізу вказаних норм прав вбачається, що позивач може звертатися з позовом до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до фізичних осіб, які на час звернення не є підприємцями.

Припинення підприємницької діяльності відповідача до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору постачання електричної енергії, укладеного між суб`єктами господарської діяльності. Тобто стороною правочину виступала фізична особа - підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.

Враховуючи, що у справі, яка переглядається, спір виник при виконанні договору постачання електричної енергії, укладеного між Житомирським районом електричних мереж, який діє на підставі положення і є виробничим підрозділом АТ «Житомиробленерго» та ФОП ОСОБА_2 , тому колегія суддів вважає, що розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ЦПК України, апеляційний суд роз`яснює позивачеві, що розгляд справи віднесено до господарської юрисдикції та він має право протягом десяти днів з дня отримання ним постанови звернутись до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. ст. 255, 376, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2020 року скасувати.

Закрити провадження по цивільній справі № 278/259/20 за позовом Акціонерного товариства «Житомиробленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом 10 днів з дня отримання ним постанови звернутись до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06.08.2020.

Головуючий Судді