ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 644/1023/19-ц

провадження № 22ц/818/3898/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Харківводоканал», представниця відповідача Хрипко Анна Олександрівна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року в складі судді Бондарєвої І.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлова І.К., Комунального підприємства «Харківводоканал» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якому просив скасувати несправедливе рішення судді Ізмайлова І.К., постановити справедливе рішення про відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн, матеріальної шкоди у розмірі 10 000,00 грн; зробити висновки про незаконну діяльність Комунального підприємства «Харківводоканал».

У травні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву до Комунального підприємства «Харківводоканал» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якій просив продовжити розгляд справи у залі суду; наполягав на відводі судді Бондарєвої І.В.; просив скасувати постанову судді Ізмайлова І.К. від 18 грудня 2015 року як незаконну; розглянути його заяву як кримінальну про злочин; стягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 15 000,00 грн, моральної шкоди 20 000,00 грн, а всього 35 000,00 грн, та визнати діяльність Комунального підприємства «Харківводоканал» як незаконну.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив визначити, яка є справа кримінальна; повернути справу до суду для розгляду; розглянути дії судді та захистити його права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не розглянув його позовні вимоги по суті, чим позбавив його права на доступ до правосуддя; що він неодноразово заявляв відвід судді, який не розглянуто.

20 липня 2020 року від Комунального підприємства «Харківводоканал» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін. Вказав, що судом розглянуто заяву позивача про відвід, а також обґрунтовано закрито провадження у справі, оскільки спір між тими ж самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав вже вирішено судом.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що набрало законної сили судове рішення про відмову у задоволенні позову, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому необхідно закрити провадження у справі.

Проте, з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Однією з засад цивільного процесу є положення про те, що з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.

Зазначені підстави для закриття провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення суду, що набрало законної сили. У цих випадках спір остаточно вирішено судом, і повторне звернення до суду не допускається.

Відповідно до вищенаведеної норми суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Отже, тотожність позовів, що є підставою для закриття провадження у справі означає, що вони мають однаковий предмет, підстави і суб`єктний склад за тими самими вимогами.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Матеріали справи свідчать про те, що у лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлова І.К., Комунального підприємства «Харківводоканал» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження у частині позовних вимог ОСОБА_1 до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлова І.К. про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яку він не оскаржував.

В подальшому, у травні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву до Комунального підприємства «Харківводоканал» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якій просив продовжити розгляд справи у залі суду; наполягав на відводі судді Бондарєвої І.В.; просив скасувати постанову судді Ізмайлова І.К. від 18 грудня 2015 року як незаконну; розглянути його заяву як кримінальну про злочин; стягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 15 000,00 грн, моральної шкоди 20 000,00 грн, а всього 35 000,00 грн, та визначити правову діяльність Комунального підприємства «Харківводоканал».

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківводоканал», Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про відшкодування шкоди, у якому просив стягнути солідарно з Комунального підприємства «Харківводоканал» та Комунального підприємства «Жилкомсервіс» 10 000,00 грн у відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої залиттям квартири, та 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 у справі № 644/4433/15-ц обґрунтована тими ж самими обставинами щодо залиття його квартири через неправомірні дії Комунального підприємства «Харківводоканал».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року у справі № 644/4433/15-ц (суддя Ізмайлов І.К.), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 170-173).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2016 року залишено без змін (а. с. 174-175). Судові рішення є чинними.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 травня 2018 року, яку постановою Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2018 року залишено без змін, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року відмовлено (а. с. 176-178, 179-181).

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на судові рішення визнано неподаною та повернуто заявнику (а. с. 182). Судові рішення є чинними.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позови у даній справі та у справі № 644/4433/15-ц є тотожними, та спір між сторонами вже вирішено.

Однак, як вбачається з матеріалів справи відповідачем у даній справі є Комунальне підприємство «Харківводоканал», тоді як у справі № 644/4433/15-ц відповідачами були Комунальне підприємство «Харківводоканал» та Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», та позивач ставив питання про їх солідарну відповідальність.

Крім того, предметом позову у справі №644/4433/15-ц було стягнення з відповідачів солідарно 10 000,00 грн у відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої залиттям квартири, та 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, тоді як предметом позову у даній справі є стягнення з Комунального підприємства «Харківводоканал» у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 15 000,00 грн, моральної шкоди 20 000,00 грн, тобто суму відшкодування збільшено.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що в цьому позові він звернувся тільки до Комунального підприємства «Харківводоканал» та збільшив позовні вимоги.

Аналізуючи наведене, можна зробити висновок, що позови повністю не співпадають за складом учасників справи та матеріально-правовими вимогами.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у зазначених справах різний склад учасників справи, а також різний предмет позову.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що заявлені позивачем вимоги вже були предметом судового розгляду у справі № 644/4433/15-ц, є помилковим.

Оскільки склад учасників справи та предмети поданих позовів не є тотожними, підстав для закриття провадження у справі за пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України немає.

Постановляючи ухвалу, суд порушив норми процесуального права, що є відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для її скасування з направленням справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність розгляду його заяви про відвід судді суду першої інстанції судова колегія виходить з того, що згідно вимог статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу, тобто це питання відноситься до компетенції суду першої інстанції та апеляційним судом не вирішується.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо необхідності відкриття кримінального провадження також не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції. ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до відповідних правоохоронних органів у порядку кримінального провадження, якщо вважає свої права порушеними.

Доводи ОСОБА_1 щодо його позову до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлова І.К про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та скасування судового рішення під його головуванням від 18 грудня 2015 року, заявлені ним в суді апеляційної інстанції судовою колегією не приймаються, оскільки ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у частині його позовних вимог до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлова І.К. про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яку він не оскаржував. Судові рішення, які ухвалені під головуванням судді першої інстанції Ізмайлова І.К., зокрема, і рішення суду першої інстанції від 18 грудня 2015 року, ОСОБА_1 були вже оскаржені та залишені без змін як судом апеляційної інстанції, так і судом касаційної інстанції. Судові рішення є чинними.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті спору, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 вересня 2020 року.