ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1301/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/375/20 Категорія: 304020000 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

третя особа - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Веліков Анатолій Іванович;

особа, яка подала апеляційну скаргу - представник

ОСОБА_1 - адвокат Чакалов Роміс Костянтинович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника

ОСОБА_1 - адвоката Чакалова Роміса Костянтиновича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Веліков Анатолій Іванович, про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в:

у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 лютого 2006 року він набув право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 . З часу набуття власності на будинок і по даний час позивач в ньому зареєстрований та проживає.

04 лютого 2020 року позивач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі №707/42/20, з якої йому стало відомо, що його син ОСОБА_3 подав до суду позов про визначення порядку володіння, користування житловим будинком, відведенням земельної ділянки, присвоєння адреси та розподіл рахунків за сплату комунальних послуг.

Підставою для звернення з позовом стало те, що нібито на підставі договору дарування від 21 жовтня 2009 року позивач подарував на користь своїх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частині вказаного будинку. На даний час відповідач ОСОБА_3 на правах власника намагається в судовому порядку поділити будинок позивача, його землю і фактично вигнати його на вулицю. Позивач зауважує, що нікому не дарував будинок.

Так дійсно, в 2009 році він разом з дружиною говорив зі своїми дітьми про те, щоб вони за ними доглядали до смерті і взамін після смерті позивача вони отримають в рівних частках будинок, так як він являється пенсіонером, особою похилого віку, часто хворіє. Відповідачі погодилися і всіма необхідними паперами займались самі.

Точну дату позивач не пам`ятає, але знає, що його привозили в м. Черкаси для підписання договору довічного утримання. Відповідачі запевнили його, що це звичайна формальність і до смерті він зможе спокійно жити в будинку і ні про що не хвилюватись. Тому звісно позивач довірився дітям і нічого не перечитуючи підписав. Позивачу жодних паперів не давали. В той же день він повернувся додому в будинок.

Однак останні роки після смерті дружини позивача, коли він відмовився від обов`язкової частки у спадщині, ситуація кардинально змінилася і відповідачі стали дуже рідко приїздити. З того часу син, окрім того, що взагалі перестав з позивачем спілкуватися та ще й встановив замки на деяких кімнатах в будинку, а також не питаючи батька засаджує деревами подвір`я.

ОСОБА_1 вказує, що договір дарування він уклав внаслідок помилки, оскільки сподівався, що укладає договір довічного утримання і відповідачу будуть до смерті про нього піклуватися.

Звертає увагу, що передача предмета дарування не відбулася, так як свої речі із будинку позивач не забрав і продовжує проживати у спірному будинку, тому на його думку, умови пунктів 2.1, 2.2 договору дарування виконано не було.

Позивач також зазначив, що він хоч і не пропустив строки для оскарження договору, так як дізнався про договір лише 04 лютого 2020 року, а тому відлік строку розпочинається з моменту коли він дізнався про порушене право. У 2009 році його запевнили відповідачі, що він укладає договір довічного утримання, жодних документів йому на руки не видавали.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.С., зареєстрований в реєстрі № 6817.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачами про його утримання, а також доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування.

Суд вказав, що на момент укладення оспорюваного правочину позивач не мав тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, його вік дозволяв йому розуміти наслідки вчиненого правочину, позивачем не надано жодних доказів, що станом на 2009 рік його стан здоров`я не давав йому можливості усвідомлювати дії.

Також суд зазначив, що твердження позивача, що спірний будинок є його єдиним житлом, не є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки він продовжує проживати у ньому і відповідачі не звертались до нього з позовом про виселення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Чакалов Роміс Костянтинович подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення і прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції було проігноровано факт того, що самої передачі предмету дарування не відбулося, оскільки речі з будинку ОСОБА_1 не забрав та продовжує у ньому проживати.

Зазначає, що судом не надано жодної оцінки, що будинок являється єдиним житлом ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що судом першої інстанції не було враховано, що: договір дарування не відповідав внутрішній волі позивача, так як останній мав намір укласти договір довічного утримання, оскільки позивач є людиною похилого віку, пенсіонером, у зв`язку із цим потребував і потребує догляду та сторонньої допомоги; увесь час позивач проживає в будинку та зареєстрований у ньому; на ім`я позивача відкриті всі розрахункові рахунки на електро та газопостачання; на правах власника будинку позивач подавав всі необхідні документи для приватизації земельної ділянки(в тому числі під будинком) та 13 липня 2010 року отримав державний акт на земельну ділянку; позивач сплачує податок на землю, комунальні платежі та інше.

Також вважає, що судом було порушено принцип змагальності та неупередженості при розгляді справи, прикладом чого є відмова суду у врахуванні думки відповідача ОСОБА_2 , яка визнала позов, та посилання на те, відповідач ОСОБА_3 певний час проживав у подарованому йому будинку, а отже не тільки володів і розпоряджався належним йому майном, а й користувався ним.

Крім того, вважає, що суд не прийняв до уваги наявність тривалого конфлікту між позивачем та відповідачами, зокрема, з ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги і залишити рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року без змін.

У відзиві вказує, що під час укладання спірного договору дарування його батьки, а саме ОСОБА_1 - колишній працівник МВС з 30-річним досвідом роботи та вищою юридичною освітою, та ОСОБА_4 в приміщенні нотаріальної контори повідомили приватному нотаріусу Велікову А.І., якого обрав сам позивач, що діють добровільно і розуміючи значення своїх дій.

Також вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що на момент укладення оспорюваного правочину позивач не мав тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій та його вік дозволяв йому чітко розуміти наслідки вчиненого правочину.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (обдаровані) уклали договір дарування жилого будинку, згідно якого дарувальник безоплатно передає обдарованим у спільну часткову власність в рівних частинах кожному належний йому на праві приватної власності жилий будинок АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці Тубільцівської сільської ради. Договір посвідчений 21 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І. та його підписано в присутності нотаріуса (т. 1 а.с. 7).

Договір укладено за згодою дружини дарувальника - ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Черкаського районного округу Веліковим А.С. 21 жовтня 2009 року.

Відповідно до п. 2.1. договору сторони домовились, що під передачею дару за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованими від дарувальника документів, які посвідчують право власності на жилий будинок з прибудовою та надвірними спорудами.

Згідно п 3.2. договору, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Зміст ст. 116-126 Земельного Кодексу України та ст. 377 ЦК України сторонам роз`яснено.

Відповідно до п. 3.7. цей правочин є вчиненим з моменту його укладання та підписання сторонами.

Право власності на підставі договору дарування від 21 жовтня 2009 року зареєстроване за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16 грудня 2009 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 грудня 2009 року (т. 1 а.с. 108).

Згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначив, що укладаючи оспорюваний договір дарування помилився, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання і сподівався на те, що відповідачі будуть піклуватися про нього та його дружину до смерті, а потім отримають будинок в рівних частках.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено всіх вказаних обставин, тому відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування від 21 жовтня 2009 року.

Так, на час укладення договору дарування позивачу ОСОБА_1 було 62 роки, доказів, що він мав захворювання, які б свідчили про неможливість усвідомлювати свої дії, або у зв`язку з якими він потребував стороннього догляду, позивачем не надано.

Суд першої інстанції вірно вказав, що лише факт того, що позивач проживає у спірному будинку після укладення договору дарування, не свідчить про те, що позивач помилився укладаючи такий договір.

Посилання скаржника на те, що не відбулось передачі предмету дарування, оскільки позивач продовжує проживати у спірному будинку і там перебувають його речі, є безпідставними. Так, перехід права власності на будинок за договором дарування не має наслідком обов`язкове виселення дарувальника із будинку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач подавав усі необхідні документи для приватизації земельної ділянки, в тому числі і під спірним будинком, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку та сплачує податок на землю і комунальні платежі, також не є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки предметом спірного договору був житловий будинок, а не земельна ділянка.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо не прийняття заяви відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, оскільки визнання нею позову порушує права власності іншого відповідача ОСОБА_3 на частину спірного будинку. Такі висновки суду відповідають вимогам статті 206 ЦПК України. Крім того суд правильно зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 може у позасудовому порядку вирішити питання відчуження своєї частини будинку на користь батька - позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, оцінюючи докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем не доведено факту укладення договору дарування будинку 21 жовтня 2009 року внаслідок помилки.

Судом першої інстанції досліджено всі наявні в матеріалах справи докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги представника

ОСОБА_1 - адвоката Чакалова Роміса Костянтиновича та залишенні рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у справі, що переглядається, без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника

ОСОБА_1 - адвоката Чакалова Роміса Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови на умовах та в порядку, визначених статтею 389 та пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 12 серпня 2020 року