П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 .З початку 2015 року відповідач почав проживати окремо, а також припинив цікавитися життям сина. Протягом останніх чотирьох років ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не цікавиться його навчанням, не спілкується з ним, не вітає з днем народження та іншими святами, не відвідує спортивні змагання, у яких дитина приймає участь, не виявляє жодного інтересу до захворювання дитини.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом неналежним чином викладено мотивувальну частину оскаржуваного рішення. Суд не надав оцінки таким письмовим доказам як довідці з позашкільних закладів, довідці сімейного лікаря, довідці зі школи та довідці з соціально-педагогічного центру, в яких зазначено, що батько ніколи не цікавився успіхами, навчанням та здоров`ям дитини, ніколи не приходив до цих закладів. Суд не дав оцінки доводам позивача стосовно того, що з 2016 року відповідач жодним чином не цікавився життям дитини, не спілкувався з ним та не проявляв турботи та уваги. У ході розгляду справи відповідач не заперечував вказані обставини та не надав жодного доказу, який би свідчив про зацікавленість у спілкуванні з дитиною та турботу про його життя, здоров`я та розвиток. ОСОБА_3 не бажає нести додаткові витрати на дитину, які пов`язані з її особистими потребами, неодноразово формувалася заборгованість по сплаті аліментів, стягнутих за рішенням суду. На сьогодні аліменти стягуються примусово та в мінімальному розмірі. В оскаржуваному рішенні відсутнє обґрунтування, чому саме висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав суперечить інтересам дитини. Суд першої інстанції зазначив, що факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. Однак, таке твердження суду не відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, закріпленого Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Особа може заперечувати проти позову з різних підстав, що не пов`язані з любов`ю до дитини та турботою про неї. Позивач надала достатньо доказів, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У ході розгляду справи достовірно встановлено, що відповідач не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займається вихованням сина, не замислюється про його долю та майбутнє, не намагається навчити його моральним та суспільним цінностям. У даній справі наявні виключні обставини, за яких відповідача може бути позбавлено батьківських прав і таке позбавлення не буде суперечити Конвенції про права дитини, оскільки в першу чергу до уваги мають прийматися «якнайкращі інтереси дитини».

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 вказував на те, що конфлікт між колишнім подружжям щодо сина виник на грунті того, що, на думку позивача, син у зв`язку з порушенням комунікативних функцій не може відвідувати навчальні заклади для здорових дітей, що у свою чергу суперечить рекомендаціям щодо інклюзивного навчання. Згідно індивідуальної програми від 04 лютого 2019 року ОСОБА_5 потребує здобуття освіти у школі. Відповідач наполягає на навчанні сина в загальноосвітній школі з інклюзивним навчанням. Позивач не надає суду належних доказів безвідповідальної поведінки і свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, які могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідач зазначає, що він ніколи не втрачав інтересу до свого сина, виконує обов`язки з його утримання, а конфлікт з позивачем щодо навчання сина, налаштування дитини проти себе та бабусі, вважає вчиненням перешкод, оскільки син почав проявляти агресію до батька і небажання з ним бачитись. У зв`язку з цим, відсутні будь-які законні та моральні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.12).

У довідці, виданій Комплексною дитячо-юнацькою спортивною школою «Школа Спорту», зазначено, що батько ОСОБА_4 , 2009 року народження, жодного разу не приводив і не забирав сина з тренування, з тренером не спілкувався (а.с.76).

У листі КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району міста Києва від 07 червня 2019 року зазначено, що за час перебування на медичному обліку ОСОБА_4 в амбулаторії ОСОБА_3 станом здоров`я сина не цікавився (на огляд з дитиною не приходив, не звертався з письмовими та усними запитами про стан його здоров`я) (а.с.78).

У довідці ГО «Особливий світ» зазначено, що ОСОБА_4 , 2009 року народження, відвідує групу денного перебування з вересня 2018 року по теперішній час. За період відвідування батько ОСОБА_5 у закладі не з`являвся, із директором, вчителем, асистентом вчителя, логопедом та іншими спеціалістами, що опікуються ОСОБА_5 , жодного разу не спілкувався (а.с.88).

У довідці Школи І-ІІІ ступенів № 37 міста Києва № 198 від 29 травня 2019 року зазначено, що ОСОБА_4 , 2009 року народження, навчається у школі з вересня 2016 року по теперішній час за індивідуальною формою навчання. За період навчання батько ОСОБА_5 ОСОБА_3 у школі не з`являвся, із класним керівником та адміністрацією школи жодного разу не спілкувався (а.с.80).

У висновку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року за № 105/01-1525/В-140 зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, догляду та утриманню своєї малолітньої дитини (а.с.102).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено. Позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, що містяться в постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 487/5912/17, від 25 квітня 2020 року в справі № 296/7848/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 750/2395/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 756/7260/18, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про правадитини держави - учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не цікавиться його навчанням, не спілкується з ним, не вітає з днем народження та іншими святами, не відвідує спортивні змагання, у яких дитина приймає участь, не виявляє жодного інтересу до захворювання дитини. На думку позивача, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснено судам, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батька, матері батьківських прав щодо дитини здійснюється виключно за наявності передбачених законом підстав та є крайнім заходом впливу на відповідну особу в разі неможливості врегулювання спірних правовідносин іншим шляхом.

Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» сказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватись і брати участь в її вихованні.

Судом встановлено, що з 2015 року малолітній ОСОБА_4 проживає з позивачем. У 2015 році дитині встановлено діагноз - розлад аутичного спектру з психотичним включенням.

У даній справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь в його вихованні. У той же час, судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами виникли напружені стосунки, що негативно вплинуло на взаємовідносини батька та дитини, яка залишилася проживати з матір`ю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє обґрунтування, чому саме висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав суперечить інтересам дитини. Позивач також посилається на те, що суд не надав оцінки довідці з позашкільних закладів, довідці сімейного лікаря, довідці зі школи та довідці з соціально-педагогічного центру, в яких зазначено, що батько ніколи не цікавився успіхами, навчанням та здоров`ям дитини, ніколи не приходив до цих закладів.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 батьківських прав, на який посилається позивач, обґрунтований довідками з навчальних, медичних закладів та гуртків, які дитина відвідує, поясненнями матері дитини. У висновку зазначено, що з пояснень батька дитини колишня дружина не дає можливості вільно спілкуватися з дитиною, налаштовує сина проти нього та з народження забороняє бачитися його матері.

Наведені у висновку обставини як у своїй сукупності, так і окремо, не дають підстав стверджувати, що відповідачумисно та свідомого нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від їх виконання, а сам висновок не є достатньо обґрунтованим. Довідки, на які посилається ОСОБА_1 , також не свідчать про те, що ОСОБА_3 втратив інтерес до дитини та не бажає брати участь у її вихованні та спілкуванні з дитиною.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що у даній справі наявні виключні обставини, за яких відповідача може бути позбавлено батьківських прав і таке позбавлення не буде суперечити Конвенції про права дитини, оскільки в першу чергу до уваги мають прийматися «якнайкращі інтереси дитини».

Однак, ОСОБА_1 не надала достатніх доказів, які дають підстави вважати, що батько дитини є особливо неблагонадійним та спілкування з ним суперечитиме інтересам малолітнього ОСОБА_4 .

Позивач також зазначає, що ОСОБА_3 не бажає нести додаткові витрати на дитину, які пов`язані з її особистими потребами, неодноразово формувалася заборгованість по сплаті аліментів, стягнутих за рішенням суду. Однак, вказані обставини, навіть якщо вони мають місце, не є безумовною підставою вважати, що батько свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від їх виконання.

Крім того, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, дитина почала проявляти агресію до нього та не бажає з ним бачитися.

Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення батьком від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не його волею.

Отже, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, проявляє інтерес до дитини, вказуючи, що між ним та позивачем існує конфлікт щодо навчання сина, налаштування сина проти батька та баби, який позначається на його можливостях спілкуватися з дитиною. Оцінюючи в сукупності надані суду першої інстанції докази, апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять доказів, що змінити поведінку батька у кращий бік неможливо, а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстав для застосування крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав немає.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А