Єдиний унікальний номер 236/184/19
Номер провадження 22-ц/804/1454/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2020 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Мальованого Ю.М., Космачевської Т.В.

за участю секретаря судового засідання: Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року у цивільній справі № 236/184/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів (суддя першої інстанції Саржевська Ірина Віталіївна), -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є рідним дідусем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Від сумісного шлюбу ОСОБА_4 , його доньки та ОСОБА_2 народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09.02.2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю.

Його донька ОСОБА_4 змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 » у зв`язку з державною реєстрацією шлюбу з ОСОБА_7 . Шлюб зареєстровано 12.08.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 112.

ІНФОРМАЦІЯ_2 його дочка ОСОБА_4 померла.

Згідно довідки, виданої відділом адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради від 03.01.2019 року № 20, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з вітчимом ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але зараз фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_9 .

За адресою: АДРЕСА_2 , де проживає дитина, працівниками служби у справах дітей Лиманської міської ради 03.01.2019 року складений акт обстеження умов проживання ОСОБА_3 , в якому зазначено, що рідними дівчинки створені задовільні умови для проживання. У неї є окрема кімната, місце для відпочинку та приготування уроків. Вона забезпечена одягом та взуттям відповідно до сезону, шкільним приладдям, дитячими іграшками та книжками.

В характеристиці, яку надали з місця навчання ОСОБА_3 ( Лиманська ЗОШ І-ІІІ ст. № 4 Донецької області) зазначено, що в даний час вихованням дитини займаються дідусь ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_9 . Вони турбуються за дитину, регулярно відвідують батьківські збори, цікавляться навчанням та займаються вихованням, підтримують зв`язок з класним керівником. Дитина завжди чисто і охайно виглядає, заняття в школі не пропускає, має навчальні досягнення високого рівня. Відносини з дідусем та бабусею дуже тісні, у взаєминах панує повне порозуміння. Згідно довідки, яка видана лікарем-педіатром амбулаторії ЗПСМ мікрорайону «Південний», де ОСОБА_3 спостерігається з народження, дитина здорова.

В той же час в характеристиці з місця навчання (Лиманська ЗОШ І-ІІІ ст. № 4) відзначається, що батько дівчинки, ОСОБА_2 , вихованням доньки не займається, на батьківські збори жодного разу не приходив, контакт з вчителями не підтримує.

Як зазначено, в акті органу самоорганізації населення, підписаному головою мікрорайону «Південний» та сусідами, щонайменше за останні 3 роки рідного батька ОСОБА_2 ніхто не бачив. Вихованням та матеріальним утриманням доньки не займається, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя.

ОСОБА_2 має регулярний дохід, але добровільно витрачатися на доньку він не буде. Водночас він зобов`язаний нести витрати по утриманню доньки: на придбання їжі, одягу, шкільного приладдя тощо. Крім того, періодично потрібно купувати ліки. Адже його дочка, як і інші діти, теж періодично хворіють на простудні захворювання, ліки ж дуже дорогі.

Також для загального зміцнення здоров`я їй, як і іншим дітям, періодично не завадить оздоровлюватись у санаторіях чи дитячих таборах, але коштів на це у них недостатньо, оскільки вони обоє отримують пенсію.

Позивач - ОСОБА_1 просив суд першої інстанції позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначити його опікуном онуки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати цю дитину йому на виховання. Стягувати з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання онуки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів відмовлено у повному обсязі.

Судові витрати покладено за рахунок позивача.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач - ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню.

Позивач просить Донецький апеляційний суд скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року у справі № 236/184/19 та прийняти нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано відповідачу та третій особі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі до 02 квітня 2020 року.

Копії ухвали про відкриття апеляційного провадження учасниками справи отримані (том № 1, а.с. 192, 193, 205), копія апеляційної скарги позивача відповідачем та третьою особою отримана (том № 1, а.с. 192, 193). До Донецького апеляційного суду надійшов відзив з додатками від відповідача по справі (том № 1, а.с. 194-203).

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 з доводами апеляційної скарги позивача не згодний, вважає їх необ`єктивними та такими, що суперечать вимогам чинного процесуального законодавства України.

Вказує, що позивач не ставить ціллю повноцінне виховання дитини, збереження зв`язку з батьком, який живий, здоровий і бажає не розривати сімейні стосунки з власною донькою, зберегти їх та удосконалити, а має єдиний намір розірвати їх у будь-який спосіб, при цьому не пояснюючі реальну мету такого вчинку.

Відповідач просить Донецький апеляційний суд рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення через недоведеність його винної поведінки у неналежному виконанні батьківських обов`язків, його свідомого нехтування батьківськими обов`язками.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 09 квітня 2020 року справу призначено до розгляду.

В судове засідання апеляційного суду 01.09.2020 року відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (том № 2, а.с. 18). Відповідач ОСОБА_2 неодноразово до Донецького апеляційного суду направляв заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з дією карантину і апеляційний суд неодноразово відкладав розгляд справи.

Як вбачається із пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду не направив заяву на продовження процесуальних строків, апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи - Органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Із матеріалів справи вбачається, що 04.06.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , актовий запис № 64.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

09.02.2010 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , розірвано.

12.08.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області було укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , актовий запис № 112. Прізвище після реєстрації шлюбу у дружини « ОСОБА_4 ».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Згідно з висновком від 11.01.2019 №1 «Про можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », орган опіки та піклування Лиманської міської ради, вважає можливим позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи надані: акт обстеження умов проживання, складеного 03.01.2019 спеціалістами служби у справах дітей Лиманської міської ради щодо належних умов проживання онуки ОСОБА_3 разом з відповідачем та його дружиною ОСОБА_9 ; характеристика на ученицю Лиманської ЗОШ 1-111 ст. № 4, ОСОБА_3 2007 року, складену директором учбового закладу та класним керівником, зі змісту якої вбачається, що батько дитини ОСОБА_2 вихованням доньки не займається, на батьківські збори жодного разу не приходив, контакт з класним керівником не підтримує; акт щодо проживання сім`ї від 28.12.2018, складеного старшою по будинку у присутності трьох сусідів, завірених печаткою Лиманської міської ради; довідку про доходи ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , які перебувають на обліку в Управлінні ПФУ в м. Красний Лиман Донецької області; свідоцтво про право власності на житло.

Відповідачем ОСОБА_2 надано до суду документи, які підтверджують, що позивач має постійне місце роботи і самостійний дохід, являється фізично здоровим, не обліку у нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.

За повідомленням начальника Лиманського міського відділу ДВС ГТУЮ в Донецькій області від 07.03.2019, з 16.09.2008 у відділі перебувало виконавче провадження № 9410169 щодо примусового виконання рішення Краснолиманського міського суду Донецької області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку зі смерті стягувача 24.12.2018 виконавче провадження було завершене (том № 1, а.с.57).

Позивач у період з квітня по липень 2019 року звертався до органів опіки та піклування Лиманської міської ради, Слов`янського відділу поліції, Слов`янської місцевої прокуратури з заявами про усунення перешкод в спілкуванні та вихованні з донькою, але позивачу було повідомлено про припинення розгляду заяв до винесення судового рішення по справі про позбавлення позивача батьківських прав.

Відповідно до частини 1 статті 19 СК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Згідно з частиною 6 вказаної вище статті, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною 1 статті 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Як вбачається із ч. 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні.

Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04).

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в судовому засіданні не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, навпаки спростовані поясненнями наданими відповідачем в судовому засіданні та наданими ним доказами, долученими до матеріалів справи.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що взаємовідносини між дитиною, відчимом, позивачем та бабусею склались таким чином, що дитина протягом практично всього свого життя проживає відокремлено від ОСОБА_2 , а тому в даній ситуації необхідно враховувати «інтереси дитини» в широкому розумінні на поняття сім`ї (стаття 5 Конвенції про права дитини), є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною 1 статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Як вбачається із частини 1 статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини 1 статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною 2 статті 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачу перешкоджали бачитися зі своєю донькою ОСОБА_3 .

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції були порушені права на змагальність сторін, оскільки не були заслухані всі свідки, які були заявлені по справі з його боку та які могли засвідчити протиправні дії відповідача, його схильність до надмірного вживання алкоголю та ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року вбачається, що в судовому засіданні були допитані як свідки позивача, так і свідки відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що листом Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 07.03.2019 року № 14.32-2908 повідомлено, що стягнення аліментів здійснювалось щомісячно та в повному обсязі, заборгованість зі сплати аліментів станом на 26.12.2018 року відсутня (а.с. 57).

Довідкою структурного підрозділу «Лиманська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 06.03.2019 року № 06 підтверджується, що ОСОБА_2 з 2 червня 2016 року працює в структурному підрозділі «Лиманська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» і займає посаду помічника машиніста крана (на залізничному ходу) 5 розряду відновного поїзду Лиман (а.с. 61), за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 62), також за місцем мешкання ОСОБА_2 теж характеризується позитивно (а.с. 63).

Як вбачається із довідки № 147 від 06.05.2019 року Відокремленого структурного підрозділу Комунальної дікувально-профілактичної установи «Міський наркологічний диспансер м. Краматорськ» у м. Слов`янську, ОСОБА_2 на диспансерному обліку у лікаря - нарколога ВСП КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Краматорськ» у м. Слов`янськ, не перебуває, за медичною допомогою не звертався (а.с. 102).

Довідкою № 52/060519 КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» підтверджується, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації психіатрична допомога в КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Слов`янська» не надавалась, відомості про надання психіатричної допомоги в інших психіатричних установах відсутні (а.с. 103).

Як вбачається із сертифікату серії 10ААЄ № 241442 Ізюмської центральної міської лікарні, ОСОБА_2 противопоказань до виконання роботи на залізничних коліях та рухом поїздів не виявлено (а.с. 106).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції послався в рішенні на справу «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, не враховуючи обставини цієї справи, в той час, коли ОСОБА_2 живе в одному місці з донькою і за весь 2018 рік бачився з донькою 2 - 3 рази, при тому, що перепон не було, є безпідставними, оскільки матеріали справи містять заяву відповідача ОСОБА_2 про його звернення до Органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області для усунення перешкод у спілкуванні з дитиною (том № 1, а.с. 107 - 108).

Доводи апеляційної скарги про те, що на даний час правовий статус його онуки не визначений, а позбавлення батьківських прав буде сприяти дитині визначити її правовий статус, як захищеної групи осіб і отримати відповідну соціальну допомогу від держави, чого вона на даний час з вини відповідача позбавлена і останній, як законний представник дитини не сприяє цьому протягом тривалого часу, є безпідставними, оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідач позбавлений можливості бачитися з дитиною, приймати участь у її вихованні, оскільки є перепони зі сторони позивача.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що жодної з вказаних вище обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Як вбачається із пункту 16 вказаної вище Постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до пункту 18 вказаної вище Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року підлягає зміні, доповнивши резолютивну частину рішення про попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року -змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення наступним змістом.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 02 вересня 2020 року

Суддя: О.Д.Канурна