Постанова

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа № 127/23009/16-ц

провадження № 61-38387св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Cімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року у складі судді Луценко Л. В. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2011 року б/н у загальному розмірі 34 631,97 грн, в тому числі: 14 764,66 грн - тіло кредиту, 16 657,09 грн - проценти за кредитом, 1 084,89 грн - пеня та комісія, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 625,33 грн - штраф (процентна складова).

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення коштів, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. У зв`язку з ухиленням ОСОБА_1 від виконання зобов`язань станом на 21 жовтня 2016 року за кредитним договором рахується зазначена заборгованість.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2011 року б/н у розмірі 33 006,64 грн (у тому числі: 14 764,66 грн - заборгованість за тілом кредиту, 16 657,09 грн - заборгованість за процентами за кредитом, 1 084,89 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн - штраф (фіксована частина); у решті вимог - відмовлено; витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 524,91 грн компенсовано ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у банку виникло право на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та процентів за кредитом. Відмовляючи у стягненні штрафу (процентної складової) суд виходив з того, що відповідач є особою, якій встановлено другу групу інвалідності безстроково, має хворобливий стан і періодично проходить стаціонарне лікування.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права. Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності та що їй не належить підпис у кредитному договорі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач протягом тривалого розгляду справи не заявляла у суді першої інстанції клопотання про призначення експертизи.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2018 року, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Справа є малозначною, з огляду на пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, проте наведені у касаційній скарзі доводи дають підстави вважати, що розгляд справи у касаційному порядку має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження; витребувано справу з Вінницького міського суду Вінницької області.

На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду від 15 квітня 2020 року «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи» відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради судді України від 26 листопада 2010 року № 30 (з наступними змінами і доповненнями) та рішення зборів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», було призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Мартєву С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем у суді першої інстанції не заявлялося клопотання про розгляд справи за її відсутності відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України, за станом здоров`я вона не могла бути присутня у судовому засіданні; усупереч статті 228 ЦПК України суди не з`ясувати обставини укладення кредитного договору та виконання підпису саме ОСОБА_1 , що могла бути встановлена відповідною експертизою та дослідженням доказів.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 22 листопада 2011 року закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку.

У заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів за картами Visa та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказомвід 06 березня 2010 року № СП-2010-256.

Згідно з наданим банком розрахунком, станом на 21 жовтня 2016 року за кредитним договором рахується заборгованість зі сплати тіла кредиту у розмірі 14 764,66 грн, процентів за кредитом у розмірі 16 657,09 грн; також ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховано пеню та комісію у розмірі 1 084,89 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 1 625,33 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX).

У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги (далі - ЦПК України 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України 2017 року під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині першій статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З огляду на статтю 634 ЦК України за договором приєднання споживач послуг лише приєднується до умов, з якими він ознайомлений.

Договори приєднання, що розробляються банком, повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. У зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (визначаються актами цивільного законодавства) та договірні (визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір між банком та ОСОБА_1 було укладено шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у цій заяві не встановлено розмір процентів, не передбачено сплату неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання та/чи інших платежів.

На обґрунтування своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк», крім розрахунку заборгованості, надало до суду витяг з викладених на сайті банку (http://privatbank.ua/terms/pages/70/) Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови та правила), затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, та Тарифів.

Матеріали справа не містять підтвердження того, що підписуючи заяву-анкету про приєднання ОСОБА_1 ознайомлювалася, розуміла та погоджувалася з конкретно з цими наданими банком Умовами та правилами.

Крім того, роздруківка із сайту АТ КБ «ПриватБанк» не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування.

З часу виникнення спірних правовідносин (листопад 2011 року) до моменту звернення до суду із цим позовом (жовтень 2016 року), кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил і Тарифів у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У такому випадку у розумінні частини першої статті 634 ЦК України надані банком Умови та правила, які не містять підпису ОСОБА_1 , не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Отже, у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі ціну договору у вигляді сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання договірних зобов`язань.

Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

За таких обставин, суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за кредитом та неустойки, сплату яких не передбачено у підписаній відповідачем анкеті-заяві.

Разом з тим, що стосується позову у частині стягнення тіла кредиту, ОСОБА_1 не спростувала факт отримання нею коштів та розміру такої заборгованості, підтвердженої банківським розрахунком; не оспорювала в установленому порядку виконання нею підпису у анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, не надала контррозрахунок заборгованості.

Укладений між сторонами кредитний договір від 22 листопада 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної ОСОБА_1 , не містить строку повернення кредиту.

Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, з огляду на частину другої статті 530 ЦК України банк вправі вимагати виконання боржником обов`язку з повернення таких коштів в момент пред`явлення вимоги.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку, що позов у частині стягнення з ОСОБА_1 тіла кредиту необхідно задовольнити.

Доводи касаційної скарги щодо розгляду справи судом першої інстанції за відсутності відповідача та не заявлення нею відповідного клопотання, є неприйнятними, оскільки після скасування попереднього заочного рішення ОСОБА_1 належно повідомлялася про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 26 грудня 2017 року, суд не мав підстав відкладати розгляд справи у зв`язку з її неявкою, крім того, ОСОБА_1 було забезпечено право на апеляційний перегляд справи.

Посилання у касаційній скарзі щодо не з`ясування судами обставин укладення кредитного договору, виконання підпису відповідачем, є безпідставні, ураховуючи диспозитивність цивільного судочинства та не заявлення ОСОБА_1 відповідного клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині стягнення тіла кредиту.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає задоволенню частково,рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2011 року б/н задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2011 року б/н у розмірі 14 764,66 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 412 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2011 року б/н задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2011 року б/н у розмірі 14 764,66 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик