Ухвала

27 серпня 2020 року

місто Київ

справа № 607/19623/15-ц

провадження № 61-12456ск20

Верховний Суд у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 серпня 2020 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині солідарного стягнення боргу за договором позики.

Касаційну скаргу подано без виконання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

І. Щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті за подання касаційної скарги, Верховний Суд констатує таке.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції станом на час подання касаційної скарги) за подання касаційної скарги справляється судовий збір, який відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої цієї статті становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

За змістом оскаржуваних рішень позивачі у грудні 2015 року звернулися до суду із позовом про стягнення з відповідачів боргу за договором позики у розмірі 2 091 240, 00 грн.

Отже, пред`явлений позов містить вимогу майнового характеру.

Сума судового збору за подання позовної заяви за вимогами майнового характеру, з якою звернулася у 2015 році фізична особа у цій справі, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати (487, 20 грн) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6 090, 00 грн).

Отже, ураховуючи ціну позову (2 091 240, 00 грн), 1 відсоток ціни позову перевищуватиме максимальний розмір ставки, тому судовий збір, який підлягав сплаті позивачами у цій справі, становив 6 090, 00 грн, відповідно за подання касаційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 12 180, 00 грн.

До касаційної скарги додано клопотання, в якому заявник просить звільнити її від сплати судового збору, посилаючись на те, що розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання касаційної скарги, є для заявника надмірним тягарем, оскільки єдиним джерелом доходу ОСОБА_1 є державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, її дохід за період з лютого 2020 року до липня 2020 року складає 10 436, 06 грн.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів (заяв, скарг). Отже, враховуючи предмет та ціну позову, Верховний Суд визнає обов`язок заявника сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у цій справі у розмірі 12 180, 00 грн, тому відмовляє у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

У такому висновку Суд виходить з необхідності забезпечення відповідального та добросовісного виконання учасниками розгляду справи своїх процесуальних обов`язків та реалізації наданих процесуальним законом повноважень.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печерському районі/ Печерський район/22030102, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України

«Про судовий збір».

ІІ. Всупереч частині першій статті 388 ЦПК України заявником помилково зазначено назву суду касаційної інстанції Верховний Суд України.

ІІІ. Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначила, зокрема те, що:

- судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року у справі № 759/7110/14-ц щодо солідарного виконання подружжям боргового зобов`язання.

Отже, заявником зазначена підстава касаційного оскарження рішень судів, яка, на його переконання, відповідає, зокрема положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд визнає наведений заявником довід неналежною підставою касаційного оскарження, який не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Відповідно до частини другої статті 392 ЦПК України, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні; у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій враховують висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах лише Верховного Суду та Верховного Суду України.

Чинними правилами процесуального права не передбачено обов`язку застосування судами різних інстанцій правових позицій, викладених в постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, так само як й не було передбачено попереднім процесуальним законодавством права названого суду касаційної інстанції формулювати у власних судових рішеннях такі обов`язкові правові позиції.

Отже, заявнику необхідно подати виправлену касаційну скаргу, в якій зазначити обґрунтовані підстави подання касаційної скарги, зокрема відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, необхідно зазначити висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду та/або Верховного Суду України, які не враховані судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень.

IV. Заявником у порушення пункту 4 частини другої статті 392 ЦПК України не сформульовано належним чином процесуальну вимогу касаційної скарги, що має відповідати статті 409 ЦПК України щодо повноважень касаційного суду.

Згідно зі статтею 409 ЦПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право:

- залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

- скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду;

- скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд;

- скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині;

- скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині;

- у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині;

- у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

У прохальній частині касаційної скарги заявник просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині солідарного стягнення боргу за договором позики, проте відсутня вимога щодо ухвалення нового рішення у справі або направлення справи на новий розгляд.

Отже, заявнику необхідно уточнити процесуальну вимогу касаційної скарги, викласти її відповідно до вимог статей 392, 409 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, визначених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Суд роз`яснює, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК України).

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу, залишити без руху.

Надати для усунення зазначених недоліків строк до 28 вересня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний