Справа № 428/7491/15-ц
Провадження № 22-ц/810/730/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2020 року, серпня місяця, 05-го дня, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Карташова О.Ю., Єрмакова Ю.В., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 грудня 2015 року у цивільній справі (№ 428/7491/15-ц суддя І інстанції - Олійник В.М.) за позовом Комунального підприємства «Житлосервіс «Світанок», що є правонаступником комунального підприємства «Житлосервіс «Добробут» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа на стороні позивача - Сєвєродонецька міська рада, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року КП «Житлосервіс «Добробут» звернулись до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа на стороні позивача - Сєвєродонецька міська рада. В обґрунтування доводів позову зазначили, що будинок АДРЕСА_2 , який є комунальною власністю знаходиться на балансі КП «Житлосервіс «Добробут», яке надає його мешканцям житлово-комунальні послуги. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 , знаходиться на реєстраційному обліку за зазначеною адресою, на її ім`я був відкритий особовий рахунок зі сплати житлово-комунальних послуг. Ордер на день подачі заяви до суду не зберігся. Разом з відповідачем ОСОБА_2 на реєстраційний облік були узяти її чоловік ОСОБА_1 та діти, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Згідно інформації Сєвєродонецької міської ради, квартира АДРЕСА_2 не приватизована. У зв`язку з чим 20 червня 2014 року, 20 лютого 2015 року, 25 червня 2014 року, 22 липня 2015 року було проведено перевірки, складено акти та встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 відповідачі з 2007 року по теперішній час не проживають. Крім того відповідачі не оплачують вартість комунальних послуг, станом на 01 липня 2015 року заборгованість за надані послуги складає 4 960, 35 грн. Просили суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 грудня 2015 року позов КП «Житлосервіс «Добробут» задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 . Вирішено питання по судовим витратам.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду з апеляційною скаргою. У цій скарзі вони, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просили заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 грудня 2015 року скасувати, та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог КП «Житлосервіс «Добробут» відмовити.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було задоволено, було скасовано заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 грудня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову КП «Житлосервіс «Добробут» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року касаційну скаргу Сєвєродонецької міської ради задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Луганської області від 25 травня 2017 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги - а апеляційна скарга надійшла тільки від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , інші відповідачі своїх апеляційних скарг суду не надали, як і заяв про приєднання до апеляційної скарги, обмежившись підтримкою вже заявленої скарги через спільного представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до правил ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до довідки КП «ЄРЦ» № 3378 від 11.08.2015 року, облікової картки та відповідей УДМС у Луганській області. Квартира АДРЕСА_2 не є приватизованою, відповідно до актів перевірки житлових умов квартира знаходиться на 1 поверсі та складається з 2-х кімнат житловою площею 26,7 кв. м., у ній немає ознак проживання, вона у антисанітарному стані, зі слів сусідів довгий час у ній ніхто не проживає, є значна заборгованість по сплаті за житлово-комунальні послуги. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_2 без поважних причин понад передбачені законодавством строки, що підтверджується наданими матеріалами справи, їх місцезнаходження невідомо, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо порушення процесуальних прав ОСОБА_2 , ОСОБА_1 при розгляді справи - у справі відсутні належні та допустимі підтвердження їх фактичного повідомлення про час та місце розгляду справи - а отже оскільки справу було розглянуто за відсутності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і вони посилаються на це у своїй скарзі, то це, з огляду на приписи п.3 частини 3 ст. 376 ЦПК є обов?язковою підставою для скасування судового рішення у оскаржуваній цією скаргою частині із ухваленням в цій частині нового рішення. Оскільки рішення суду не оскаржено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 шляхом подання ними апеляційних скарг чи шляхом приєднання до вже поданої скарги у передбаченому ст. 363 ЦПК порядку, то рішення підлягає скасуванню лише у оскарженій частині, тобто тій, що стосується безпосередньо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як апелянтів, а у частині рішення що стосується ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 з огляду на визначені ст. 367 ЦПК межі апеляційного розгляду апеляційний розгляд не здійснюється.

Проте, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності передбачених законом підстав для визнання такими, що втратили право на проживання у спірній квартирі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , адже до цих висновків суд першої інстанції дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції тут жодним чином не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неврахуванням судом конституційного права ОСОБА_1 на вільне обрання праці - реалізацію якого він здійснював починаючи з 01 серпня 2005 року по 30 листопада 2016 року працюючи у ТОВ «Козак» та проживаючи у м. Києві, то цим твердженням апелянт фактично визнає та підтверджує свою відсутність за зареєстрованим у м. Сєвєродонецьку місцем проживання починаючи ще з 2005 року, відсутність ця тривала більш ніж 10 років, тобто проміжок часу значно більший ніж передбачені у ст. 71 ЖК шість місяців, про тривалу роботу у іншому місті наймодавця ОСОБА_1 не повідомляв у встановленому законом порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність проходження ОСОБА_1 лікування саме у м. Києві через погіршення його стану здоров?я - то належних та допустимих доказів цьому твердженню не було надано, наявні у матеріалах справи медичні документи: огляд невролога госпіталю від 19.05.2014 року (а.с. 148 т.1) та від 01.02.2017 року (а.с. 149 т.1) - такої інформації не містять, адже свідчать про огляд хворого лікарем, його діагноз та рекомендації по лікуванню, відсутність за зареєстрованим у м. Сєвєродонецьку місцем проживання тривала за твердженням самого ОСОБА_1 та наданими ним документами, зокрема трудовою книжкою з 2005 року, тоді як з наданого суду огляду невролога вбачається у анамнезі що ОСОБА_1 хворіє протягом 2-3 років станом на 19.05.2014 р., тобто ще під час виконання ним трудових обов?язків для ТОВ «Козак» у м.Києві. Отже, за таких обставин немає і жодних підстав для застосування передбачених у п. п. 2, 6 ч. 3 ст. 71 ЖК умов для продовження наймодавцем терміну відсутності з поважних причин наймача чи членів його сім?ї понад шість місяців, із заявою про наявність таких обставин ОСОБА_1 не звертався, про це суд і сам не повідомляв. Немає підстав за таких обставин і для висновків що відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим у м. Сєвєродонецьку місцем проживання була обумовлена саме погіршенням стану його здоров?я, зокрема і з огляду на тривалість його відсутності, суперечливість тверджень про її причини - враховуючи пояснення про вільний вибір місця роботи.

Що ж до доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мали можливості проживати у м. Сєвєродонецьку за зареєстрованим там місцем проживання - саме через те, що були вимушені «виїхати з окупованого міста» через його захоплення представниками терористичних та злочинних формувань - то загальновідомим фактом є те, що зазначені події тривали лише з травня 2014 року по 22 липня 2014 року, коли Сєвєродонецьк був звільнений. Як вбачається з наданих апелянтами довідок про взяття на облік як переміщених осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - вони власноруч повідомили орган соціального захисту населення про фактичну дату свого переміщення з Сєвєродонецька - 01 серпня 2005 року, тобто значно раніш ніж почали відбуватись події, що є пов?язаними із проведенням антитерористичної операції. Ця дата - 01 серпня 2005 року є відображеною у довідках від 01.04.2015 року №, , зазначено у цих довідках і адреси проживання апелянтів з 2005 року у АДРЕСА_4 , у датованому 09.04.2015 року штампі зазначено зміну реєстрації місця перебування з цієї дати на АДРЕСА_5 (а.с. 99 і на звороті т.1).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги. У апеляційній скарзі відсутні інші апеляційні доводи крім наведених вище трьох (а. с. 166-168 ЦПК), а отже її слід визнати необґрунтованою, а наведені у ній доводи надуманими, такими що не спростовують висновки суду щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такими, що втратили право на проживання. При цьому колегія суддів бере до уваги наявні у матеріалах справи копії актів про відсутність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на момент здійснення перевірок за зареєстрованим місцем проживання як належні та допустимі докази, що не є спростованими, узгоджуються із іншими наявними у справі доказами тривалого непроживання у квартирі. Постійне непроживання у квартирі визнається і самими апелянтами - що наголошують на постійній роботі ОСОБА_1 ум. Києві з серпня 2005 року. Щодо тверджень апелянтів вже під час судового розгляду про їх періодичні, майже щомісячні відвідання та періодичні проживання у квартирі протягом багатьох років - то суд ставиться до них критично, як і до посилань на підтвердження цього на покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судових засіданнях, адже ці свідки були заявлені як давні «друзі сім?ї» ( у клопотанні від 16.03.2017 року - а.с. 31-32 т.2), не є незалежними свідками, не є безпосередніми сусідами у будинку де розташована квартира, їх свідчення суперечать зібраним по справі доказам, зокрема актам про непроживання. У апеляційній скарзі апелянт не посилався на покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 166-168 т.1) як на підтвердження своїх доводів, наводячи у скарзі докази на підтвердження поважності причин своєї тривалої відсутності за місцем проживання а не про періодичне відвідання ними та збереження зв`язку із житлом, тоді як допитані у подальшому у судовому засіданні за його клопотанням свідки свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надавали пояснення не про поважність причин відсутності, а про нібито періодичну та регулярну присутність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у квартирі у Сєвєродонецьку, що суперечить іншим зібраним протягом судового розгляду доказам по справі. Відомості у наданих позивачем до суду актах не є спростованими, крім помилкової відмітки щодо нібито державної форми власності. Як вбачається з складеного у подальшому акту КП «Житлосервіс Світанок» станом на 12.01.2017 року квартира продовжувала перебувати у антисанітарному та нежитловому стані, проживання у ній було неможливим - унітаз без накопичувального бачку, без раковини та мойки, без кранів подання води у туалеті та ванній кімнаті, з разукомплектованим та опломбованим газовим обладнанням у неробочому стані, без каналізаційної розводки та заглушеним поданням холодної води (а.с. 4 т.2), з частково розібраною під час ремонтних робіт дерев?яною підлогою - проте апелянти не надавали суду докази щодо своєчасного вжиття ними заходів для приведення квартири у житловий стан, відновлення його ще до винесення судом першої інстанції рішення. Як вбачається з дослідженого судом інформаційного листа станом на вересень 2016 року загальна сума заборгованості по квартирі АДРЕСА_2 складала 34465 гривень, де тільки на заборгованість по квартплаті приходилось 5789 гривень 01 копійка (а.с. 7 т.2). ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було вжито певних заходів по оплаті за заборгованість лише після того як вони дізнались про винесене судом рішення - про що і свідчить датування наданих ними квитанцій про сплату та укладених договорів на обслуговування (а.с. 150-157 т.1.).

Щодо виконання вимог за постановою від 24 липня 2019 року Верховного суду, то ОСОБА_2 отримала право користування квартирою як член родини - свого батька ОСОБА_10 , що отримав ордер №10004-1 03 березня 1967 року на себе, дружину та доньку ОСОБА_11 (а.с. 96 т.1) ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі як член родини - чоловік ОСОБА_2 , як це вбачається з облікової картки та ордеру (а.с.5). Відомості у актах щодо належності квартири до державної форми власності - були внесені туди помилково, це перевірялось під час судового розгляду та було підтверджено належність квартири до комунальної власності, долучено до участі у справі у якості належного правонаступника комунальне підприємство «Житлосервіс «Світанок». Питання щодо наявності у КП «Житлосервіс Добробут» повноважень на укладання договорів найму та того чи є він балансоутримувачем цього житла, наявності повноважень для правонаступництва у КП «Житлосервісу «Світанок» обговорювалось та перевірялось під час як судового розгляду у суді апеляційної інстанції (а.с. 113-114 пояснення КП «Житлосервіс Світанок» від 06.03.2020 р., додані до них документи а.с.115-145), так і під час касаційного перегляду Верховним судом процесуальної ухвали суду апеляційної інстанції щодо правонаступництва - висновки суду апеляційної інстанції з цього приводу є підтвердженими ухвалою від 16 березня 2020 року по справі №428/7491/15ц провадження №61-1532ск20 (№ в ЄДРСР 88339374)

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення ЄСПЛ від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції»).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Умовою надання житла на підставі ордеру ОСОБА_2 та реєстрація у подальшому у цьому житлі її чоловіка було дотримання ними норм Житлового кодексу, який передбачав, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Житловим кодексом було передбачено і збереження житла за відсутніми громадянами протягом певного часу за певних умов. Згідно з правилами статей 64-65 ЖК права та обов`язки членів сім`ї наймача, які проживають разом з ним, виникають у цих осіб в силу вселення в займане жиле приміщення, здійснене в установленому порядку, тобто за письмовою згодою усіх членів сім`ї, які разом з ним проживали попередньо, та з дотриманням інших вимог житлового законодавства. За змістом пункту 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи, проте ОСОБА_12 не повідомляв наймодавця про обумовлений умовами роботи свій виїзд з постійного місця проживання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц було зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. По зазначеній справі позивачем було доведено і не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців і відсутність поважних причин.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), кожен має право на повагу до його приватного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічному добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» ( рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії, заява № 78146/01, п. 125). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії», заява № 20082/02, п. 56). Відсутність обґрунтування навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, п. 110).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Колегія суддів враховує при вирішенні справи зазначену судову практику ЄСПЛ і приходить до висновку про те, що визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такими що втратили право на проживання за встановлених по справі фактів: відсутності достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем, втрату інтересу до цього житла до моменту поки було винесено судове рішення першої інстанцією, про що свідчить тривале проживання понад 10 років у іншому місті, повне усунення протягом цього часу від догляду за житлом, значні нараховані суми боргу за комунальні послуги, несплата їх до винесення рішення про виселення, фактичне приведення цього житла внаслідок цієї бездіяльності до антисанітарного та нежилого стану, невжиття своєчасних заходів для відновлення стану житла - є не лише прямо передбаченими законом та справедливими заходами, але й є і необхідними за цих встановлених по справі обставин у демократичному суспільстві. Наявний у органів місцевого самоврядування обов`язок щодо забезпечення громадян, що перебувають на житловому обліку житловою площею, у тому числі і вразливих верств населення, зокрема і ветеранів війни - інвалідів війни, тим більш в умовах триваючого збройного конфлікту - може бути реалізований саме через визнання такими, що втратили право на проживання осіб, які фактично перестали використовувати надані їм квартири як своє постійне житло. Отже, на думку членів колегії вжиті судом заходи з огляду на встановлені по справі обставини відповідають «нагальній суспільній необхідності» і є співрозмірним із переслідуваною законною метою. На користь цієї думки певною мірою побічно свідчать і подальші дії органів місцевого самоврядування щодо розподілу цієї квартири за позачерговим списком квартирного обліку інвалідів війни-ветеранів війни - рішення №60 від 07 лютого 2017 року про надання житлових приміщень(а.с. 5 т.2 ).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, з огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково. Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 грудня 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог комунального підприємства «Житлосервіс «Добробут» (процесуальний правонаступник - Комунальне підприємство «Житлосервіс «Світанок» ) стосовно визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер № НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (ідентифікаційний номер № НОМЕР_2 ) такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення, яким позовні вимоги комунального підприємства «Житлосервіс «Добробут» (процесуальний правонаступник - Комунальне підприємство «Житлосервіс «Світанок» ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер № НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (ідентифікаційний номер № НОМЕР_2 ) задовольнити, визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (ідентифікаційний номер № НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер № НОМЕР_1 ) такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 . У іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді