Провадження №22-ц/812/1321/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 серпня 2020 року м. Миколаїв

справа № 482/1127/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Дмитренком Ігорем Миколайовичем, на ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області, постановлену 03 липня 2020 року під головуванням судді Демінської О.І., повний текст ухвали складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно.

Позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . На день його смерті разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані та постійно проживали: вона - його дружина та їхня донька відповідач ОСОБА_2 .

Як вказала ОСОБА_1 , відповідач вигнала її з вищезазначеного будинку, після цього вона дізналася, що ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 та зареєструвала за собою право власності на весь житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що вищевказаний будинок є спільною власністю її та померлого чоловіка і від своєї частки у спільному майні вона не відмовлялась, ОСОБА_1 просила визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-523, видане 21 березня 2020 року державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори Миколаївської області Магдою Г.В. на ім`я ОСОБА_2 , та визнати за нею право власності на Ѕ частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний житловий та заборонити вчиняти будь-які дії спрямовані на його відчуження, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може позбавити її можливості захистити та відновити її порушені права на єдине житло.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Дмитренко І.М. -посилаючись на незаконність ухвали, просив її скасувати.

Як вказав апелянт, зі змісту позовної заяви та доданих доказів вбачається, що між ОСОБА_1 та відповідачкою дійсно виник спір щодо права власності на житловий будинок, відповідач може відчужити спірний житловий будинок, а тому у випадку такого відчуження у разі задоволення позову виконати рішення суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку буде неможливо.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Дмитренко І.М. підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення заяви про забезпечення позову. Її представник адвокат Білий І.С. пояснив, що підтримує позицію ОСОБА_2 , проте вважає оскаржувану ухвалу суду законною, оскільки відповідачка не має наміру розпоряджатися спадковим будинком.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги заяви про забезпечення позову не є співмірними із заявленими вимогами, оскільки посилання представника позивача на можливе відчуження спірного будинку відповідачем фактично є припущенням, що будь-якими об`єктивними обставинами не підтверджено та не може бути єдиною підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 149, 150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предметом позову ОСОБА_4 є вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку.

Суд першої інстанції, повністю відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, не звернув належної уваги на вимоги ст. 149 ЦПК України та той факт, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі його задоволення.

Так, враховуючи те, що ОСОБА_2 на час вирішення спору є єдиним власником будинку, вона може відчужити його на користь третіх осіб, що унеможливить ОСОБА_2 у разі задоволення її позову скористатись своїм правом власності на вищезазначене майно.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та беручи до уваги, що предметом спору є визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину будинку, суд вважає за необхідне заяву позивача про забезпечення позову задовольнити частково - в межах позовних вимог - та в порядку забезпечення позову та накласти арешт на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Застосовуючи такі заходи забезпечення позову, колегія суддів враховує, що законодавством збалансовані права як особи, яка ініціює питання про забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовані (ст.ст. 154, 159 ЦПК України). Арешт майна зводиться лише до тимчасового обмеження прав власника щодо розпорядження майном до вирішення спору по суті та дотримання цих прав гарантується можливістю застосування правового механізму зустрічного забезпечення та відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову.

За такого, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення - про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, а саме, шляхом накладення арешту на 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 адвокатом Дмитренком Ігорем Миколайовичем, задовольнити частково.

Ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

В іншій частині клопотання про забезпечення позову - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді І.В. Лівінський

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 21 серпня 2020 року