Справа № 183/2386/20
№ 2/183/2485/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 серпня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації,-
13 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого послався на те, що він являється власником будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 30.01.2020 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №101.
Відповідно до п.9 вказаного договору купівлі - продажу, ОСОБА_2 зобов`язалася знятися з реєстраційного обліку з адреси відчужуваного житлового будинку до 15 травня 2020 року. Однак, станом на сьогоднішній день відповідач не знялася з реєстрації, про що свідчить довідка про зареєстрованих у житловому будинку осіб від 20.05.2020 року.
Таким чином, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованою у належному позивачу домоволодінні, в такий спосіб перешкоджає останньому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України, позивач був змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 04 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків.
22.05.2020 року зареєстрована заява про уточнення позовних вимог (а.с.15-17), того ж дня відкрито провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримав у повному обсязі.
Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживанням, а також шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті Судової влади України.
Відповідно до ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Також учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, в силу вимог ст.ст.128,131 ЦПК України, відповідач повідомлена про слухання справи належним чином та не з`явилася у судове засідання без поважних причин, а тому, з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя,суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідачів, за наявними у справі доказами.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 30 січня 2020 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №101 (а.с.3-5), що також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №198273438 від 30.01.2020 року (а.с.6).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач послався на п.9 вищевказаного договору купівлі - продажу, згідно якого відчужувач ОСОБА_2 зобов`язалася знятися з реєстраційного обліку з адреси відчужуваного житлового будинку до 15 травня 2020 року (а.с.4).
Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с.18), а також у відомостями з відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.27) стверджується, що в будинку позивача станом на 31.07.2020 року зареєстрованою значиться відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Між тим, суду подано акт (а.с.29), складений головою квартального комітету №20, за участю сусідів, у відповідності до якого відповідач ОСОБА_2 , 1963 року народження зареєстрована, але не проживає будинку АДРЕСА_1 .
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу, відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
У відповідності до положень глави 6 ЖК України, особа набуває право користування жилим будинком, квартирою, що належить громадянинові, в силу сімейних відносин з ним або на підставі договору найму, укладеного нею або членом її сім`ї з власником будинку.
Отже, внаслідокукладення договору купівлі-продажу від 30.01.2020 року права попереднього власника спірного домоволодіння припинені, а даних про наявність будь - якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням судом не встановлено.
В даному випадку позивач заявляє вимогу про зняття відповідача з реєстрації, однак це не є способом усунення відповідних перешкод власника майна, з огляду на те, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, а не судом.
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідача у належному йому на праві власності житловому будинку, заважає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідача, такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.
Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.14).
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89,263,265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України, ст.ст.150,156,158, 169 ЖК України, -
Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.