ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2018 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволено у повному обсязі.

Визнано ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року виправлено описку, допущену у описовій, мотивувальній та резолютивній частинах рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року у цивільній справі ЄУ №185/11152/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Вважати правильним зазначення у описовій, мотивувальній та резолютивній частинах рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року у цивільній справі ЄУ № 185/11152/18 назву вулиці «Ватоліної», замість неправильної - назву вулиці «Ватоліна».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року по справі №185/11152/18 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справ для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу №127 від 18.01.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Русанової О.Г., за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , згідно даних Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_3 зареєструвала 26.04.2013 року шлюб з ОСОБА_1 , після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_4 .

У квартирі АДРЕСА_3 зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, довідкою № 6469 від 21.12.2018 року комунального підприємства «Міський інформаційно-розрахунковий аналітичний центр» Павлоградської міської ради, листом виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 27.02.2019 року.

Відповідно до акту, складеного 21.12.2018 року об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Наш Великий Дім», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ніколи з моменту реєстрації не проживав і не проживає за вказаною адресою і особистих речей його там не має.

ОСОБА_2 є колишньою дружиною, ОСОБА_1 , згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року у справі №185/7316/18 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не проживав в будинку АДРЕСА_2 та жодного разу його ніхто з них в цій квартирі не бачив.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 , а тому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції неправдиво зазначив, що йому належать на праві приватної власності дві квартири у місті Дніпрі, так як декілька років тому право власності на ці квартири отримала його мати і ці квартири давно йому не належать, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених доводів.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання апелянта, що іншого житла, окрім місця реєстрації ( АДРЕСА_2 ) він не має, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича