Дата документу 12.08.2020 Справа № 335/9583/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 335/9583/19 Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження №22-ц/807/1315/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Запорізькій області Третинко Миколи Леонідовича, інспектора роти 2 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Калашнік Богдани Олександрівни, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок незаконних дій працівників поліції, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який був уточнений ним 07 жовтня 2019 року до Департаменту патрульної поліції, інспектора відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Запорізькій області капітана поліції Третинко Миколи Леонідовича, інспектора роти 2 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Запорізькій області рядового Калашнік Богдани Олександрівни, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок незаконних дій працівників поліції.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09 вересня 2016 року він знаходився в Заводському районі м. Запоріжжя на власному автомобілі марки CHEVROLET AVEO, державний номер НОМЕР_1 .

У зв`язку з погіршенням самопочуття він звернувся до Запорізької центральної клінічної лікарні №4 Заводського району та припаркував автомобіль біля бардюрного каменю поряд з лікарнею, автомобіль був припаркований так, що не перешкоджав проїзду інших транспортних засобів, проходу пішоходів.

09 вересня 2016 року ОСОБА_1 госпіталізували з діагнозом: Сахарний діабет, тип 2, ВИЗ, тяжка форма стадії декомпенсації та гіпертонічна хвороба 2 ступені.

12 вересня 2016 року йому стало відомо, що 09 вересня 2016 року о 15 годині 50 хвилин інспектор роти 2 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Калашнік Богдана Олександрівна склала Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу на підставі порушення п. 15.10 Правил дорожнього руху.

12 вересня 2016 року інспектором Третинко М.Л. було складено Постанову серії АР №050161 в справі про адміністративне правопорушення та ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження.

12 вересня 2016 року ОСОБА_1 було повернуто автомобіль з штрафного майданчика, після оплати ним коштів за евакуатор та знаходження автомобіля на штрафному майданчику з 09 вересня 2016 року по 12 вересня 2016 року в сумі 1296,00 грн. та комісія банку 14,20 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з адміністративним позовом.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року постанову інспектора ВАП УПП в м. Запоріжжі складену капітаном поліції Третинко М.Л. у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 050161 від 12 вересня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП у вигляді попередження - визнано протиправною та скасовано, також визнано протиправним та скасовано акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу складеного інспектором роти 2 батальйону ЗУПП у м. Запоріжжі ДПП рядовою поліції Калашнік Б.О. 09 вересня 2016 року про тимчасове затримання транспортного засобу, а саме автомобіля CHEVROLET AVEO, державний номерний знак НОМЕР_1 , належного ОСОБА_1 , шляхом блокування та транспортування на спеціальний майданчик.

Постанова суду набрала законної сили 19 грудня 2016 року.

Вказане свідчить, що судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено незаконність адміністративного провадження стосовно нього і, як наслідок, незаконність затримання та направлення на спеціальний майданчик автомоділя та інші обмеження його прав і свобод. Таким чином, він тривалий час перебував під безпідставним обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення.

Вважає, що незаконними діями працівників поліції йому було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 1310, 20 гривень у зв`язку з незаконним вилученням його автомобіля та знаходження його на спіціальному майданчику.

Крім того, внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності та незаконного тимчасового затримання автомобіля, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в понесених ним душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та різким погіршенням самопочуття, враховуючи, що в цей час він знаходився на лікуванні з тяжким захворюванням та був позбавлений можливості користуватися автомобілем.

Із урахуванням уточненого позову позивач просив суд зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати шляхом перерахування на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 1310,20 гривень та моральної шкоди в розмірі 10 000,00 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 року позов ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок незаконних дій працівників поліції - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 1310 грн. 20 коп., на відшкодування моральної шкоди 1000 грн., а всього суму у розмірі 2310 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано жодного судового рішення, яким визнано протиправними дії працівників патрульної поліції, не надано обґрунтування розміру моральної шкоди. Також зазначають, що стягнення коштів з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, не відповідає діючому законодавству.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтресів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити пиання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позов про відшкодування матеріальних збитків та частково моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдано майнову шкоду внаслідок неправомірних дій відповідачів, що виразилися у незаконному притягнення його до адміністративної відповідальності, незаконному тимчасовому затриманні автомобіля та направлення його на спеціальний майданчик, у зв`язку з чим позивач поніс витрати в розмірі 1310.20 грн. Крім матеріальної шкоди позивачу була спричинена і моральна шкода, яка полягає в тому, що внаслідок неправомірних дій відповідачів позивач зазнав моральних страждань, які полягають в понесених ним душевних переживаннях, нервових стресах та різким погіршенням самопочуття, внаслідок вилучення автомобіля, який слугував йому засобом пересування, враховуючи, що в цей час він знаходився на лікуванні з тяжким захворюванням, що причинило йому певні незручності. Моральну шкоду суд визначив в розмірі 1000.00 гривень виходячи з принципу розумноті та справедливості.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 12 версня 2016 року посадовою особою Управління патрульної поліції в Запорізькій області - інспектором відділу адміністративної практики Третинко М.Л. відносно ОСОБА_1 винесено постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, згідно з якою ОСОБА_1 визнано винним в тому, що він 09 версеня 2016 року, о 15 год. 50 хв., керуючи автомобілем CHEVROLET AVEO, державний номерний знак НОМЕР_1 , в м. Запоріжжі, по вул. Соціалістичній, здійснив стоянку в місці, де перешкоджав та створив загрозу пішоходам, чим порушив п. 15.10 (д) Правил дорожнього руху, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, за що його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді попередження.

Відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, винесеного 09 вересня 2016 року інспектором роти 2 батальйону ЗУПП у м. Запоріжжі ДПП рядовою поліцією Калашнік Б.О., було затримано належний ОСОБА_1 автомобіль CHEVROLET AVEO, державний номерний знак НОМЕР_1 та доставлено на спеціальний майданчик.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року постанову інспектора ВАП УПП в м. Запоріжжі капітаном поліції Третинко М.Л. у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 050161 від 12 вересня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП у вигляді попередження - визнано протиправною та скасовано.

Також визнано протиправним та скасовано акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу складеного інспектором роти 2 батальйону ЗУПП у м. Запоріжжі ДПП рядовою поліції Калашнік Б.О. 09 вересня 2016 року про тимчасове затримання транспортного засобу, а саме автомобіля CHEVROLET AVEO, державний номерний знак НОМЕР_1 , належного ОСОБА_1 , шляхом блокування та транспортування на спеціальний майданчик (а.с. 9-10).

Зазначена постанова набрала законної сили.

Відповідно до повідомлення Запорізької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-ресурси» Вих. 20/02-01 від 20 лютого 2017 року, транспортний засіб Шевролет НОМЕР_2 знаходився на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою : м. Запоріжжя, вул. І. Сікорського, 478 в період часу з 09 вересня 206 року по 12 вересня 2016 року. Транспортний засіб було доставлено за допомогою евакуатора. (а.с. 12).

12 вересня 2019 року ОСОБА_1 відповідно до квитанції TS207068 на рахунок ЗФ ДП МВС України Інформ - ресурси за зберігання тимчасово затриманого на спец. Майданчику за адресою:вул. Перемоги,96 з ПДВ, було сплачено 576,00 грн. та 720,00 грн. за транспортування тимчасово затриманих тз. (а.с.12-зворот).

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визнчено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкудування. Тобто порушення цивілдьного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, яі мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди

Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження 12-199гс18).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинною постановою суду порушення законного порядку притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому було спричинено душевні страждання. У цьому випадку застосовуються визначені ст. 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення ст.ст. 1166, 1167 ЦК України.

Вказане також узгоджується із правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 640/5211/17 (провадження № 61-29729св18), від 08.04.2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18) від 11.11.2019 року у справі № 766/2377/16-ц (провадження № 61-18387св18).

Судом установлено, що Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року, що набрала законної сили, постанову інспектора ВАП УПП в м. Запоріжжі капітаном поліції Третинко М.Л. у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 050161 від 12 вересня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП у вигляді попередження - визнано протиправною та скасовано.

Також визнано протиправним та скасовано акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу складеного інспектором роти 2 батальйону ЗУПП у м. Запоріжжі ДПП рядовою поліції Калашнік Б.О. 09 вересня 2016 року про тимчасове затримання транспортного засобу, а саме автомобіля CHEVROLET AVEO, державний номерний знак НОМЕР_1 , належного ОСОБА_1 , шляхом блокування та транспортування на спеціальний майданчик (а.с. 9-10).

В мотивувальній частині постанови зазначено, що вина ОСОБА_1 в порушенні Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року, відповідно й у вчинені адміністративного правопорушення не доведена, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності винесена з порушенням законодавства та нормативно-правових актів, що є підставою для визнання її протиправною та скасуванню. Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 09 вересня 2016 року про тимчасове затримання автомобіля позивача, шляхом блокування та транспортування на спеціальний майданчик також визнаний судом протиправним та такий, що підлягає скасуванню.

Тобто, здійснене провадження у справі про притягнення до адміністативної відповідальності ОСОБА_1 на підставі постанови інспектора ВАП УПП м. Зпоріжжя АР № 050161 від 12 вересня 2016 року, яка у подальшому була визнана протиправною та скасована за відсутності вини ОСОБА_1 у вчинені ним адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання постанови, затримання автомобіля та доставлення його на спеціальний майданчик та інше).

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.

Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України з питань недоведеності позивачем спричинення йому моральної шкоди та її розміру, колегія суддів зазначає наступне.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в справі №569/1799/16-ц від 10.10.2019 року).

Враховуючи обставини справи, а також наявність доказів що підтверджують моральні страждання позивача, які останній поніс у зв`язку із незаконними діями інспектора поліції, виходячи із загальних засад розумності, справедливості та пропорційності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим та співмірним є стягнення на користь позивача грошової суми у розмірі 1000 грн як компенсації за заподіяну моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги про відсутність судового рішення, яким встановлено неправомірнійсть дій працівників поліції зі складання постанови про адміністративне правопорушення, тимчасового затримання автомобіля та направлення його на спеціальний майданчик, що є підставою для відмови у задоволенні позову не заслуговують на увагу.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, суд не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку всім доказам у справі та з огляду на те, що позивача було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності та незаконно затримано його автомобіль, що свідчить про неправомірність дій інспектора відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції в Запорізькій області Третинко Миколи Леонідовича , інспектора роти 2 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Калашнік Богдани Олександрівни щодо складання постанови про адміністративне правопорушення, акту про затримання автомобіля позивача та напрвлення його на спеціальний майданчик, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу такими діями матеріальної та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо порушення механізму стягнення коштів з юридичної особи Державної казначейської служби України, не приймаються колегією суддів у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, враховуючи, що відповідачем у справі є Державна казначейська служба України та доведеність заподіяння позивачу шкоди органом державної влади (його посадовими особами), суд першої інстанції вірно дійшов висновку про стягнення коштів з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містять.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню або зміні, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.