У Х В А Л А

13 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 671/1453/15-ц

провадження № 61-9466ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року, додаткове рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину спірних будівельних матеріалів і конструктивних елементів в спірному незакінченому житловому будинку та стягнути на її користь Ѕ частину вартості спірного автомобіля.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований по АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки «Hyndai» модель «Tucson», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 138 930,00 грн.

Додатковим рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року компенсовано ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3 357,00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 131,20 грн витрат за оплату судової будівельно-технічної експертизи та 19 543,36 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року та додаткове рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року залишено без змін.

24 червня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року, додаткове рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований по АДРЕСА_1 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків, а саме: для надання виправленої касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.

У червні 2020 року до суду надійшла уточнена касаційна скарга на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 22 липня 2020 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до абзацу першого пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Частиною восьмою статті 394 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України і зазначає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, не врахував правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 57 СК України, викладений у постанові від 29 травня 2019 року у справі №522/19610/15-ц, а також правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування пункту третього частини першої статті 57 СК України, викладений у постанові у справі №6-399цс17. Крім того, суд надав неправильну оцінку поданим відповідачем доказам, а саме: невмотивовано та необґрунтовано визнав їх недостовірними та недостатніми (пункт перший частини другої статті 389 ЦПК України, пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України ).

За таких підстав касаційна скарга ОСОБА_1 подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом першим частини другої статті 389 ЦПК України і пунктами 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, та подана в строк, передбачений статтею 392 ЦПК України.

Скаржник звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІІ-ої групи (пункт 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України, якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є обґрунтованою, він відкриває провадження, про що постановляє відповідну ухвалу.

Керуючись статтями 394, 395 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року, додаткове рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року.

Витребувати з Волочиського районного суду Хмельницької області матеріали цивільної справи №671/1453/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів з моменту отримання ухвали суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик