Ухвала

07 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 761/29409/18

провадження № 61-10940ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року

та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2

є співвласниками будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 грудня

2007 року визначено між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 порядок користування жилим будинком АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_4 житлові приміщення: «1-4» площею 15,7 кв. м,

«1-3» - 6, 6 кв. м, з надвірних споруд: льох, земельну ділянку - 197 кв. м,

в тому числі частину ділянки спільного користування - 103,3 кв. м.

Виділено ОСОБА_1 приміщення: «1-5» площею 9,8 кв. м,

«1-6» - 7, 4 кв. м, «1-7» - 6,1 кв. м, «1-8» - 2,7 кв. м, з надвірних споруд: сарай літ «Б» з льохом та вбиральнею, земельну ділянку - 197 кв. м, в тому числі частину ділянки спільного користування - 103, 3 кв. м. У спільне користування виділено приміщення «1-2» площею 8,2 кв. м, «1-1» - 8,2 кв. м, «1-9» - 3,2 кв. м.

Пізніше ОСОБА_4 подарувала свою частину вказаного будинку ОСОБА_2 .

Також позивач зазначав, що протягом останніх років на дверях, які виходять до кухні «1-2» та до кімнат «1-3», «1-4», «1-5», відповідач встановила навісний замок, чим позбавила позивача можливості вільно користуватися кімнатою «1-5».

Крім того, згодом відповідач демонтувала двері між кімнатами «1-3»

та «1-5», «1-4» та «1-5»та заклала їх цеглою без його згоди. Зазначене закладення позивачем було демонтовано, оскільки воно порушувало його права як власника. На даний момент навісні замки між кухнею та кімнатами відповідача вже зняті. Однак, дверні пройоми між кімнатами

«1-3» та «1-5», «1-4» та «1-5»після їх закладення відповідачем у належний стан приведені не були і двері не встановлені. Крім того, 20 липня 2018 року без згоди позивача на АДРЕСА_1 була зрізана груша.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 зняти та більше не встановлювати замків між кухнею та кімнатами, а також встановити двері між кімнатами «1-3» та «1-5» і «1-4» та «1-5»; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня

2019 року (у складі судді Кондратенко О. О.) позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року (у складі колегії суддів: Олійника В. І., Желепи О. В., Кулікової С. В.) рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року залишено без змін.

24 липня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та

у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктами 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій даній справі є вимоги про зобов`язання вчинити дії, а саме: зобов`язання зняти та не встановлювати замків, встановити дверіта стягнення моральної шкоди, при цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі, тобто ціна позову становить 15 000 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко