РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/3006/19

Провадження № 22-ц/4815/289/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

апелянт - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бімер»

в особі Омельчука Сергія Борисовича

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2019 року у складі судді Смолій Л. Д., ухвалене в м. Рівне об 11 годині 44 хвилини, відомості про дату складення повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бімер» в особі Омельчука Сергія Борисовича про скасування договору комісії. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 є власником транспортного засобу «MAZDA CX-7», д.н.з. НОМЕР_2 . Вказує, що деякий час її автомобілем користувалась невістка ОСОБА_3 , яка транспортний засіб на її прохання не повернула. Після звернення до правоохоронних органів їй стало відомо, що власником її автомобіля на даний час є ОСОБА_1 . Підставою набуття останньою права власності на автомобіль став договір комісії № 009203 від 22.05.2018 року укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «Бімер» в особі Омельчука С.Б. та договір купівлі-продажу між ТзОВ «Бімер» та ОСОБА_1 . Зазначає, що жодних договорів із ТзОВ «Бімер» не підписувала. Просила скасувати договір комісії № 009203 від 22.05.2019 року.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2019 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним договір комісії, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бімер» та ОСОБА_2 від 22 травня 2019 року № 009203.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та обґрунтоване тим, що оскільки договір комісії з ТзОВ «Бімер» від 22 травня 2018 року на продаж автомобіля позивачка не укладала, її волевиявлення на продаж автомобіля було відсутнє, укладення договору не відповідало її внутрішній волі, а відтак він є недійсним.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, таким, що порушує її права та інтереси, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі доводить, що місцевий суд формально підійшов до вишення спору, беручи до уваги виключно позицію позивача. Вказує, що єдиним доказом, на який звернув увагу суд, є висновок експерта від №1.1-181/1926.06.2019р. у кримінальному провадженні, який, при цьому в рамках цього кримінального провадження не досліджувався. Додає, що кримінальне розслідування триває, а тому висновок в якості доказу є неналежним. Пояснює, що позивачка у справі є її свахою, і саме в період перебування їхніх дітей в шлюбі і був придбаний спірний автомобіль, право власності на який було оформлене на сина позивачки, ОСОБА_4 . Згодом, з метою збереження майна автомобіль переоформили на ОСОБА_2 , а після розлучення дітей транспортний засіб переоформили на її, ОСОБА_1 , ім`я. Доводить, що фактично авто є спільним майном подружжя. Зазначає, що переоформлення автомобіля відбувалися за взаємною згодою всіх сторін, а тому твердження про відсутність волевиявлення позивачки на укладення договору не відповідає дійсності. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи не з`явилися в судове засідання. Про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені у встановленому законом порядку, що підтверджується розписками на повідомленнях про вручення рекомендованого поштового відправлення (судової повістки-повідомлення).

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 22 травня 2018 року між ТзОВ «Бімер», в подальшому Комісіонер, в особі директора Омельчука Сергія Борисовича, та ОСОБА_2 , в подальшому Комітент, було укладено Договір комісії №009203, а умовами якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до п. 189.3 статті 189 Податкового кодексу України) модель MAZDA CX-7, 2006 року випуску, колір чорний, VIN, № кузова(шасі, рами) НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 07.09.2017 року (надалі - Транспортний засіб або ТЗ) за ціною не нижче узгодженої Сторонами, а саме 49100 гривень (а.с. 57).

Відповідно до ч.1 ст.1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії за своєю юридичною природою є договором про надання послуг: комісіонер надає комітенту послугу, здійснюючи певні дії в інтересах останнього.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , ОСОБА_2 на праві приватної власності належить автомобіль марки «MAZDA» модель CX-7, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , чорного кольору, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата першої реєстрації 17.02.2009 року (а.с. 65).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу між ТОВ «Бімер» , який діє як комісіонер на підставі договору комісії № 009203 від 22 травня 2018 року, та ОСОБА_1 , яка діє як покупець, продавець передав у власність покупцеві транспортний засіб «MAZDA», 2006 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 . Ціна транспортного засобу складає 49100 гривень (а.с. 51)

Відповідно до заяви ОСОБА_1 № 142196958 від 22 травня 2018 року про перереєстрацію на нового власника за договором купівлі-продажу було перереєстровано автомобіль «MAZDA CX-7», 2006 року випуску, чорного кольору (дата першої реєстрації 17.02.2009) та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 53,9)

Згідно Витягу з ЄРДР №0000091, підставою для внесення відомостей до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч.1 ст.366 КК України, були матеріали УЗЕ в Рівненській області про те, що службові особи ТОВ «Бімер» внесли недостовірні відомості до договору комісії № 009203, укладеного з ОСОБА_2 , внаслідок чого незаконно відчужили її автомобіль марки MAZDA CX-7 д.н.з. НОМЕР_5 (а.с. 56).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка просила скасувати договір комісії як такий, що укладений без її дійсної волі та волевиявлення, підписаний від її імені іншою особою, та такий, що порушує її охоронювані законом права та інтереси.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Встановлені у справі обставини та зміст позовної заяви вказують на те, що позивач ОСОБА_2 звернулася до суду обравши спосіб захисту своїх прав, який не відповідає вимогам чинного законодавства, проте, оскільки ст. 16 ЦК України встановлено спосіб захисту права ОСОБА_2 шляхом визнання правочину недійсним, суд законно та справедливо застосував саме такий спосіб захисту, оскільки він відповідає вимогам закону та є таким який захистить порушене право позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Спірний договір комісії на продаж транспортного засобу № 009203 від 22.05.2018 року, укладений між ТзОВ «Бімер» та ОСОБА_2 , є двостороннім правочином, для якого законом передбачено узгодженість дій двох сторін, спрямованих на на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких належать: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Висновком експерта №1.1-181/19 від 26.06.2019 року, призначеної на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Ореховської К. Е. у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000091 від 04.01.2019 року, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Комітент» (прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи) в двох примірниках договору комісії №009203 від 22.05.2018 року укладеного між ТОВ «Бімер» та ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с. 34-48).

Покликання апеляційної скарги на те, що цей висновок експерта є неналежними доказом у справі з огляду на те, що кримінальне провадження, в рамках якого він проведений, триває, апеляційним судом оцінюються критично.

Так, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Оскільки висновок експерта №1.1-181/19 від 26.06.2019року, проведений в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000091 від 04 січня 2019 року, містить інформацію щодо предмета доказування, він є належним та допустимим доказом у даній справі.

Суд також враховує, що цей висновок експерта не оскаржений учасниками справи, не визнаний недійсним, і даних про будь-які інші експертні висновки, висновки експертизи щодо належності підпису на оскаржуваному договорі комісії ОСОБА_2 суду не надано.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що відсутність волевиявлення позивачки на укладення договору комісії на продаж автомобіля, про яку вона заявляє, підтверджена належними, достовірними, достатніми доказами в розумінні ст.. 77-80 ЦПК України, а тому наявні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним згідно ст. 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо існування домовленостей між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перереєстрацію автомобіля марки «MAZDA» модель CX-7, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , чорного кольору, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , не підтверджені жодними доказами і спростовуються наявними в матеріалах справи документами, а тому судом відхиляються.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 серпня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Шимків С. С.