Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/150/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

27.07.2020 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі:

Головуючого - судді Кашуба А.В.

Секретар судового засідання Чернянчук К.П.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що між сторонами спору 21.06.2005 року було укладено кредитний договір № MKV0AK01375013, за умовами якого Банк (позивач) зобов`язався надати позичальнику (відповідачу) кредит у розмірі 46365,00 грн на термін до 19.06.2009 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитними договорами. Умовами договору встановлено порядок погашення заборгованості. А саме: позичальник повертає кредит частинами щомісяця у встановлений період сплати та сплачує відсотки за користування кредитом та інші платежі за умовами договору. Згідно умов договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць. Позивач виконав зобов`язання за договором, надавши кредит у обумовленому розмірі. Відповідач не погашав своєчасно кредит та своєчасно не сплачував відсотки та інші платежі. У зв`язку із цим, станом на 21.12.2019 заборгованість складає 131181,44 грн, в тому числі 13384,90 рн заборгованості за кредитом; 48368,51 грн заборгованості по відсоткам; 822,48 грн заборгованості за комісією; 68605,55 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Цю суму позивач просить стягнути та відшкодувати судові витрати.

30.01.2020 року було відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу роз`яснено про право подати відзив на позовну заяву у встановлений законом строк, до якого додати всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову з одночасним направлення в цей же строк копії відзиву та доданих до нього документів позивачу. Також було роз`яснено про право відповідача заперечувати проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження шляхом подачі відповідної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження.

Позивач подав письмове клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

В судові засідання 13.02.2020 року, 27.02.2020 року відповідач не з`явився, у суду були відсутні відомості про вручення йому судового повідомлення, копії позовної заяви із додатками та ухвали про відкриття провадження.

27.02.2020 року на офіційному веб-сайті Судової влади України опубліковано оголошення про повідомлення відповідача про судовий розгляд справи.

12.03.2020 року відповідач з`явився в приміщення суду. Відзиву не подав, як і заяви про заперечення проти розгляду справу у порядку спрощеного позовного провадження. Просив відкласти судове засідання для підготовки до справи.

25.03.2020 року відповідач клопотав відкласти судове засідання у зв`язку із встановленням карантинних обмежень на пересування.

10.04.2020 року відповідач через канцелярію суду подав заяву із клопотанням відкласти судове засідання у зв`язку із встановленням карантинних обмежень на пересування, що перешкоджає йому отримати письмові докази, що знаходяться за межами Виноградівського району.

Разом із заявою про відкладення подав письмове заперечення на позовну заяву, однак не приєднав до заперечення письмові докази, що підтверджують обставини; і не направив копії заперечення позивачу.

05.05.2020 року і 25.05.2020 року відповідач клопотав відкласти судове засідання у зв`язку із встановленням карантинних обмежень на пересування. Судовий розгляд справи було відкладено на 27.07.2020 року із врахуванням часу перебування головуючого судді у черговій щорічній відпустці.

Ознайомившись із поданими через канцелярію суду письмовими зверненнями відповідача, суд вирішив наступне.

10.04.2020 року до початку судового розгляду справи відповідач через канцелярію суду подав заперечення на позовну заяву (а.с.30,31). До заперечення не додано письмових доказів та не додано підтвердження про направлення копії заперечення позивачу.

Відповідно до положень ст..174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Отже, заперечення відповідача проти позову викладається виключно у відзиві на позовну заяву.

Статтею 178 ЦПК України встановлено імперативні вимоги до відзиву.

Відзиву, що б відповідав вимогам ст.178 ЦПК України, відповідач не подав, не направив його копії позивачу.

За таких обставин, суд не може взяти до уваги зміст вказаної письмової заяви відповідача, оскільки така подана з порушенням визначеної законом процедури.

Крім того, відповідач не клопотав про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

В судове засідання 27.07.2020 року відповідач не з`явився, будучи належним чином своєчасно повідомленим про дату, час та місце проведення судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Заяв в цей день від відповідача не надходило.

Проаналізувавши наведене вище, суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у справі доказів з винесенням заочного рішення (ст.280 ЦПК України).

Вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши наявні у справі докази, суд вирішив наступне.

Суд встановив, що 21.06.2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKV0AK01375013 (а.с.6-7), за умовами якого Банк (позивач) зобов`язався надати позичальнику (відповідачу) кредит у розмірі 46365,00 грн на термін до 19.06.2009 року на споживчі цілі (придбання автомобіля), а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитними договорами.

Умовами договору встановлено плату за користування кредитними коштами у виді відсотків у розмірі 1,13% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, а також одноразової комісії в розмірі 2% від виданої суми кредиту в день надання кредитних коштів, плюс суми, розрахованої відповідно до п.3.11 договору.

Крім того, пунктом 3.1 Договору встановлено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі зазначеному в п.1.1 Договору. При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 33,96% , розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Ці відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену в п.1.1 суми щомісячного платежу по кредиту разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу. При цьому пунктом 3.2 Договору встановлено черговість направлення отриманих від позичальника коштів на відшкодування витрат Банку, сплати

Відповідно до п.1.1 договору погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісячно з 16 по 21 число кожного місяця. Позичальник у цей період повинен надавати банку грошові кошти у сумі 1104,28 грн для погашення кредиту, сплати відсотків та комісії.

Пунктом 4.1 встановлено відповідальність позичальника за порушення кожного із зобов`язань, передбачених 2.2.2, 2.2.3 Договору у виді пені у розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Суд встановив, що позивач виконав зобов`язання за договором, надавши кредит у обумовленому розмірі.

Встановлено також, що Відповідач не погашав своєчасно кредит та своєчасно не сплачував відсотки та інші платежі.

У зв`язку і цими порушеннями договірних зобов`язань, на підставі умов Договору, нараховувалися відсотки у розмірі 33,96% , розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом, та пеня.

У зв`язку із цим, станом на 21.12.2019 непогашена сума кредиту складає 13384,90 грн; крім того, Банк нарахував за договором заборгованість за комісією в розмірі 822,48 грн; за відсотками в розмірі 48368,51 грн; а також нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 68605,55 грн. Загальна сума заборгованості, яку банк просить стягнути, становить 131181,44 грн.

На підтвердження розміру заборгованості до позову додано розрахунок (а.с.4-5).

Жодних доказів на спростування факту існування непогашеної заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісії та пені, розрахованої банком станом на 21.12.2019 року у вказаних розмірах матеріали справи не містять.

Зміст письмових заяв відповідача про спроби добровільного врегулювання спору, вилучення транспортного засобу як предмету забезпечення, його можливої реалізації в рахунок погашення боргу, застосування позовної давності, суд не може взяти до уваги, оскільки аргументи відповідача викладено у формі, що не відповідає виключній формі, визначеній ЦПК України для таких заяв відповідача по суті справи; а основне - повідомлені відповідачем обставини не підтверджені жодними письмовими доказами.

Проаналізувавши норми Цивільного кодексу України, що регулюють кредитні правовідносини, судову практику та правові висновки суду касаційної інстанції, суд вирішив наступне.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів, комісії та пені після 19.06. 2009 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правовий висновок узгоджується з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.

Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Згідно змісту розрахунку заборгованості, що міститься у матеріалах справи, станом на 22.06.2009 року (на дату закінчення строку кредитування) позичальник не погасив кредит у розмірі 13384,90 грн; загальний залишок заборгованості за процентами склав 3292,12 грн; загальний залишок пені за порушення строків розрахунків склав 1000,35 грн; залишок заборгованості за комісією склав 822,48 грн.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Банк звернувся до суду 22.01.2020 року. Оскільки підстави для нарахування пені на підставі умов кредитного договору відпали у зв`язку із закінченням строку кредитування 19.06.2009 року, то нарахування пені за 12 останніх місяців перед зверненням кредитора до суду є безпідставним та ця сума стягненню не підлягає. Вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає.

Суд також наголошує на тому, що розрахунок пені за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду є невірним, оскільки в його основу відповідно до п.4.1. кредитного договору лягла сума непогашеної заборгованості, включаючи безпідставно нараховані після закінчення строку кредитування проценти.

Крім того, суд зауважив, що Пунктом 1.1 Кредитного договору встановлено також і обов`язок сплати «комісії в розмірі суми 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати».

При цьому в договорі не обумовлено, за які саме дії кредитора позичальник повинен сплачувати щомісяця таку комісію.

На переконання суду, умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону "Про захист прав споживачів", є нікчемною.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді спору з "ПриватБанком" щодо стягнення заборгованості за кредитним договором наголосив на нікчемності пункту кредитного договору про комісії (щомісячна сплата винагороди за надання фінансового інструменту). До такого ж висновку у 2016 році прийшов і ВСУ.

Постановою від 20 лютого у справі № № 666/4957/15 залишено в силі рішення апеляції про недійсність пункту кредитного договору щодо винагороди банку через його несправедливість та зарахуванні у рахунок погашення заборгованості по кредиту безпідставно нарахованих процентів на цю суму.

ВС зробив висновок, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону "Про захист прав споживачів", є нікчемною.

Отже, вимога про стягнення заборгованості із комісії задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13384,90 року, та заборгованості за процентами, нарахованими та не сплаченими в межах строку кредитування - а саме в розмірі 3292,12 грн. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Відшкодування понесених позивачем судових витрат, що сплачені позивачем у мінімальному розмірі, визначеному законом, належить покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 89, 133, 141, 206, 210, 259, 263-265, 273, 280, п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (01001 м.Київ, вул.Грушевського, 1 Д, ) заборгованість за Кредитним договором №MKV0AK0137501 від 21.06.2005 року у загальному розмірі 16677,02 грн (шістнадцять тисяч шістсот сімдесят сім гривень 02 коп), в тому числі за тілом кредиту в розмірі 13384,90 року, та за процентами в розмірі 3292,12 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (01001 м.Київ, вул.Грушевського, 1 Д, ) судові витрати в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві гривні).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийА. В. Кашуба