Справа № 182/3508/20
Провадження № 2/0182/1900/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.09.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Гончарова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на наступні обставини.

11 жовтня 2014 року вона уклала шлюб із ОСОБА_2 , який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що 11 жовтня 2014 року складено відповідний актовий запис № 557 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 11 жовтня 2014 року. Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 13.01.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровської області. На підставі рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.12.2014 року їх шлюб розірвано. Після розірвання шлюбних відносин син залишився проживати з нею. Вона піклується про сина, про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач не виконує батьківських обов`язків, участь у вихованні дитини не приймає, не забезпечує сина всім необхідним для повноцінного проживання, навчання та розвитку, не цікавиться долею дитини, з дитиною не спілкується. На теперішній час вона вимушена звернутися до Нікопольського міськрайоного суду Дніпропетровської області про стягнення з відповідача на свою користь на утримання сина аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів) щомісяця, але не менше, ніж 50 прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Крім того, на теперішній час вона має можливість виїхати з сином за кордон - до Польщі на відпочинок. Але відповідач шкодить інтересам дитини, він безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. Відпочинок у Польщі сприятиме вивченню мови країни, яку син буде відвідувати, але, в зв`язку з тим, що вона не маж дозволу батька на виїзд за кордон, син на відпочинок не може виїхати. Також виїзд дитини разом з нею за кордон, вочевидь, сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвиткові як особистості, так як дитина цікавиться багатьма речами, фізично та морально зміцнить її, пристосує її до комунікабельності, вивчення мов, розширить її кругозір, ознайомить з культурою інших народів та підготовить до самостійного життя. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК України). Згідно із ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно зі ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною та суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч.1 ст.18 Конвенції). Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Згідно зі ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей - громадян України визначено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами та доповненнями), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згода другого з батьків не вимагається, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, слід зробити висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтями 3,6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, учасником якої Україна стала 27.09.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 27 цієї Конвенції передбачає, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дана позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16 серпня 2018 року (справа № 711/2212/17). Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року (справа № 712/10623/17), у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність у одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах колишнього подружжя. Право на заборону виїзду за кордон може використовуватися не в інтересах дитини. В зв`язку з тим, що відповідач добровільно відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон, вимушена звернутися до суду.

В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.16), відповідач та представник третьої особи проти задоволення позову не заперечували (а.с.17-18).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як встановлено в судовому засіданні, 11.10.2014 року сторони по справі зареєстрували шлюб (а.с.5). Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6). На підставі рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.12.2014 року шлюб було розірвано (а.с.7). Після розірвання шлюбних відносин син залишився проживати з позивачкою по справі. Вона піклується про сина, про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток (а.с.8, 10). На теперішній час позивачка має можливість виїхати з сином за кордон - до Польщі на відпочинок. Але відповідач шкодить інтересам дитини, безпідставно не надаючи згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. Відпочинок у Польщі сприятиме вивченню мови країни, яку син буде відвідувати, сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвиткові як особистості, фізично та морально зміцнить її, пристосує її до комунікабельності, вивчення мов, розширить її кругозір, ознайомить з культурою інших народів та підготовить до самостійного життя.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є законними та обґрунтованими, оскільки позивач свої вимоги виклала у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: з зазначенням конкретної країни та зазначенням періоду виїзду за межі України, що, в свою чергу, не суперечить інтересам одного з батьків, а також не позбавить відповідача по справі передбаченої законодавством можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 128, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 6, 141, 150, 153, 155, 157, 158 СК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - задовольнити.

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України за кордон сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Нікополь Дніпропетровської області, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в її супроводі, до Польщі, на період з 01 листопада 2020 року по 01 лютого 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 840 грн. 60 коп., сплачені нею при поданні позову до суду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал