печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Печерський районний суд м.Києва

в складі: головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Ткаченко Ю.М.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Литвин А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Акціонерного товариства «ОщадБанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про про відшкодування матеріальних і моральних збитків. В обґрунтування позову посилався на те 13.10.2015р. в інтересах сім`ї уклав кредитний договір № 0040 у відділенні Ощадбанку для утеплення квартир (придбання пластикових вікон) за державною програмою енергоефективності, відповідно до Постанови Кабінету Мінінстрів України від 17.11.2011р. № 1056 на загальну суму 9497 грн. із відшкодуванням 70% суми «енергоефективного» кредитування, як особам, які користуються субсидією при оплаті житлово-комунальних послуг. 14.12.2015р. було відшкодовано лише 2 849 грн. , що становит 30% кредитної суми. Після більш як дворічних поневірянь та принижень , було повернуто 4 000 грн.сплачених кредитних коштів. Але він щомісячно сплачував на користь банку проценти за користування цими кредитними коштами і сплатив понад лишок 3800 грн. Постійно довелось звертатись до лікарів , лікуватись від хвороб на грунті нервових стресів та поневірянь по інстанціях , із-за злочинної недбалості працівників банку на ліки витратив 32 303,74 грн. Своїми довготривалими , свідомими незаконними діями відповідач наніс моральну шкоду яку оцінює в розмірі 500 000грн. В судвому засіданні позов підтримав. Просив задовольнити , стягнути матеріальну та моральну шкоду .

Представник відповідача надав відзив В судовому засіданні просив відмовити в позові , вказував на те що Головне управління не є юридичною особою, по кредитному договору позивача сплатили кошти , шкоду не спричинили.

17.12.2018 року до Печерського районного суду м. Києва з Голосіївського районного суду м.Києва надійшла вказана позовна заява.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 2.01.2019р. прийнято позов до розгляду та призначено розгляд за правилами загального провадження.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , приходить до слідуючого.

Встановлено , що 13.10.2015р. між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір « 0040 , згідно якого Позичальнику було надано Банком кредит в розмірі 9497 грн. на 36 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 12.10.2018р. Кредит надавався для утеплення квартир (придбання пластикових вікон) за державною програмою енергоефективності, відповідно до Постанови Кабінету Мінінстрів України від 17.11.2011р. № 1056.

В рамках реалізації Програми енергоефективності АТ «Ощадбанк» є уповноваженим банком, який надає кредити позичальником на здійснення заходів згідно Порядку використання коштів та перераховує бюджетні кошти отримані від Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на рахункові рахунки відповідних позичальників.

За змістом п.п.4п.5 Порядку використання коштів, для здійснення заходів, передбачених цим Порядком, Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України щомісяця до 25 числа на підставі зведеного реєстру позичальників, які мають право на отримання відшкодування, перераховує бюджетні кошти, що підлягають відшкодуванню позичальникам, на рахунки відповідних уповноважених банків для погашення частини суми кредиту. Уповноважені банки здійснюють перерахування коштів позичальникам.

При формуванні банком до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України відповідного реєстру щодо належних сум відшкодування частини кредитів, отриманих клієнтами АТ «Ощадбанк» в рамках державної програми енергоефективності на впровадження енергоефективних заходів, була допущена помилка в частині даних ОСОБА_1 .Як наслідок 14.12.2015р. на рахунок позивача від Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України надійшла сума компенсації в розмірі 30% від суми кредиту 2849,10 грн. , замість 70% , що становить 6648,26 грн. Недоплата склала 3799,16 грн.

Банком 1.08.2016р. було здійснено зарахування коштів у розмірі 4692,75 грн. на поточний рахунок позивача , що складало залишок компенсації суми кредиту та проценти за його користування

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів здійснення оплати процентів за користування кредитних коштів в розмірі 3800грн., тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення коштів на ліки та моральної шкоди , судом встановлено .

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом вищезазначеної статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

В даному випадку відсутні всі елементи складу цивільного правопорушення, визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, зокрема, протиправна поведінка, збитки як такі та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.

Позивачем не подано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт завдання шкоди -придбання ліків на суму 32 303,74 грн Тому позовні вимоги є безпідставними , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Позивач посилається , що спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав протиправної бездіяльності працівників банку .

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання .

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Суд враховує, що у межах даної справи не було встановлено протиправності дій, рішень чи бездіяльності відповідача. Обставини, на які покликається позивач, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи.

При таких обставинах суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача.

Щодо твердження відповідача , що позов пред`явлений не до юридичної особи.

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем у процесі є особа, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, залучена позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Головне управління АТ «Ощадбанк» не є юридичною особою , відповідно до ч.3 ст.95 ЦК України, позивач , представник позивача відмовилися заміни неналежного відповідача на належного .

Зважаючи на викладене та в зв`язку з тим, що позов подано до неналежного відповідача, відсутні клопотання позивача щодо залучення у справі належного відповідача чи заміни неналежного відповідача на належного, того, що суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову.

Керуючисьст.16,22,23, 1166,1167 ЦК України , ст. 12,13,76,77,79, 81,263,264 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Головного управління Акціонерного товариства «ОщадБанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

дата складання повного тексту рішення 13.08.2020р.

Суддя Остапчук Т.В.