Провадження № 2/645/227/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Ульяніч І.В.

за участю секретаря судових засідань - Савченко В.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача - ОСОБА_4 ,

представника відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, відсотків за користування коштами,

В с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , який уточнив, та просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 404950 гривень (чотириста чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят гривень), відсотки за користування коштами у розмірі 6865 грн. 29 коп., а також сплачений судовий збір.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 26 листопада 2014 року ОСОБА_4 отримала у нього грошові кошти в еквіваленті 11000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 02.12.2014 року, також 25.07.2014 року відповідач отримала у нього належні йому на праві особистої власності грошові кошти у розмірі еквівалентному 6500 доларів США. У відповідності до умов прийнятого зобов`язання від 25.07.2014 року відповідачка зобов`язалася повертати позивачу щомісячно отримані грошові кошти з наведеним зобов`язанням щомісячно від 500 до 1000 доларів США, протягом максимум одного року, тобто до 25.07.2015 року, однак, свої зобов`язання не виконала. Станом на 24.03.2014 року курс НБУ у співвідношенні 1 грн. до 1 долару США становить 23 грн. 14 коп., у зв`язку з чим загальна сума боргу відповідача складає 404950 грн., проценти, за користування грошима складають 6865 грн. 29 коп..

Ухвалою Фрунзенського районного суду від 30 липня 2019 року скасовано заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.04.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, відсотків за користування коштами та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

Ухвалою Фрунзенського районного суду від 01 жовтня 2019 року підготовче судове засідання було закрито та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Позивач зазначив, що відповідачка отримала в борг від нього 26.11.2014 року суму в розмірі 11000 доларів США, та 25.07.2014 року суму в розмірі 6500 доларів США. Передача грошей відбувалась в його автомобілі, про отримання коштів відповідачка написала розписку. Відповідач погасила частину боргу в сумі 3700 доларів США, на що він написав розписку про їх отримання. Залишок боргу 13800 доларів США. На даний час, в якості погашення заборгованості за договором позики він забрав у відповідачки квартиру, яка не була продана з торгів. Більше відповідачка нічого не повертала. Про отримання частини боргу від відповідачки він не повідомляв державного виконавця при продажу квартири відповідачки. Гроші він позичав без відсотків. Також зазначив, що суми в розмірі 7300 доларів та 100 доларів США він від відповідачки не отримував та розписку не писав, дана розписка не має відношення до даної справи. Також позивач зазначив, що вважає, що він винен відповідачці 3000 доларів США, враховуючи, що в якості боргу він отримав квартиру відповідачки.

Також згідно письмових пояснень ОСОБА_1 зазначив, що розписку на суму 7300+100 доларів США не писав ніколи про її існування йому не було відомо, і почерк та підпис не є тотожними з його. У зв`язку з цим позивач не визнає вказаний факт. Враховуючи той факт, що до інструкції проведення судових експертиз тотожності почерку і підпису можливо тільки за оригіналами розписок, за копіями вони не проводяться. За таких підстав, позивач не має можливості заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, оскільки не має оригіналу документу.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач ОСОБА_4 пояснила суду, що із позивачем у них була спільна діяльність, вони товаришували. Від позивача вона отримала в борг суми в розмірі 6000 доларів США та 10000 доларів США, про отримання коштів писала розписки, як зазначав ОСОБА_1 , тобто в розмірах 6500 доларів США та 11000 доларів США, з урахуванням нібито відсотків. При зверненні позивача до суду термін по поверненню коштів за другою розпискою ще не настав. Всі кошти згідно розписок вона повернула позивачу, при цьому суму в розмірі 10000 доларів США вона отримала від позивача, коли віддала йому борг в розмірі 6000 доларів США. Гроші повертала частинами, позивач написав розписки, що отримав кошти. Крім того, позивач забрав в неї квартиру та викрав оригінали розписок, у зв`язку з чим відповідачка звернулась до поліції з заявою.

В подальшому в судовому засіданні відповідачка надала оригінал розписки на суму 7300 доларів США та 100 доларів США від 07.02.2017 року.

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_6 який пояснив, що з ОСОБА_1 його познайомила ОСОБА_4 . Свідку відомо, що ОСОБА_4 передала борг ОСОБА_1 , а він писав розписку, дати та суми свідку не відомо. ОСОБА_1 сказав дякую ОСОБА_4 , що вона з ним розрахувалась.

Показання свідка суд не приймає в якості доказу проведеного між сторонами розрахунку, як недопустимий, так як передача грошових коштів не може бути підтверджена показаннями свідків.

Вислухавши сторони, свідка, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 26.11.2014 року ОСОБА_4 взяла у борг у ОСОБА_1 суму у розмірі еквівалентному 11000 доларів США на строк до 02.12.2014 року. 25.07.2014 року ОСОБА_4 отримала у позивача належні йому на праві особистої власності грошові кошти у розмірі еквівалентному 6500 доларів США, у відповідності до умов прийнятого зобов`язання від 25.07.2014 року відповідачка зобов`язалася повертати позивачу щомісячно отримані грошові кошти з наведеним зобов`язанням щомісячно від 500 до 1000 доларів США, протягом максимум одного року, тобто 25.07.2015 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи оригіналами розписок. (а.с.206,207)

Станом на 24.03.2015 року, на момент розрахунку та звернення позивача до суду, курс НБУ у співвідношенні 1 грн. до 1 долару США становить 23 грн. 14 коп., таким чином, загальна сума боргу у національній валюті складає 404 950 гривень, що є еквівалентом 17500 доларів США.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тому суд критично ставиться до показань відповідачки в судовому засіданні, що нею було отримано від позивача 10000 та 6000 доларів США, так як нею були написані розписки на суми 11000 та 6500 доларів США, в підтвердження укладеного договору між сторонами, що вона не оспорювала в судовому засіданні.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.

Судом також встановлено, що відповідач 09 грудня 2015 року сплатила позивачу частину основного боргу в сумі 2000 доларів США, 31 грудня 2015 року 1700 доларів США, ця обставина підтверджується оригіналами розписок написаними позивачем ОСОБА_1 (а.с. 205) та не оспорювались позивачем в судовому засіданні.

Щодо розписки від 07 лютого 2017 року, наданою відповідачкою, про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_4 суму в розмірі 7300 доларів США та 100 доларів США (а.с.258), то позивач зазначив, що він не писав дану розписку та почерк не тотожний з його почерком. Зазначав, що дана розписка не має відношення до даної справи, враховуючи, що між ним та відповідачкою були ще інші боргові зобов"язання.

Судом було роз`яснено позивачу та іншим учасникам справи про їх право звернутись до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи, проте позивач даним правом не скористався, від призначення та проведення почеркознавчої експертизи відмовився, також відмовились від заявлення клопотання про призначення експертизи інші учасники справи.

Враховуючи, що відповідачкою був наданий оригінал розписки від 07.02.2017 року про повернення боргу позивачу в розмірі 7300 доларів та 100 доларів США, інших відомостей про те, що дана розписка могла бути написана за іншими борговими зобов"язаннями суду не надано, тому суд приймає в якості доказу повернення боргу відповідачкою в зазначених сумах.

Крім того, згідно наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва від 18.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 371560 гривень, оскільки майно не реалізовано, торги не відбулись і стягувач ОСОБА_1 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.2009 року. (а.с.183)

Тобто судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що в рахунок заборгованості за договорами позики позивач отримав квартиру відповідачки.

Згідно ст. 536 ЦК України - за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

З розписок про отримання позики та із пояснень позивача судом було встановлено, що договір позики не передбачав стягнення відсотків тобто безвідсотковий, тому позов в частині стягнення відсотків в розмірі 6865 грн. 29 коп. задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 545 ЦК України - прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, з огляду на зміст розписок щодо повернення боргу відповідачем, а також Свідоцтва від 18.10.2018 року, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами грошових зобов`язань, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за розпискою відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1046, 1047, ЦК України, ст.ст. 3, 10,12,13,76-78, 141,263,265,268, ЦПК України,

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, відсотків за користування коштами - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: Завялко Сергій Євгенійович, адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Представник відповідача: ОСОБА_5, адреса: АДРЕСА_6 .

Повне судове рішення складено 20 серпня 2020 року.

Суддя - І.В. Ульяніч