Справа № 465/6714/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2034/18 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника АТ «Таскомбанк» - Подановського Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним кредитного договору № KF 48106 від 28 березня 2008 року та Іпотечного договору від 28 березня 2008 року, укладених між ОСОБА_1 та ВАТ «Електронбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс банк».

В обгрунтування позовних вимог, покликався на те, що кредитний договір містить такі істотні умови, як розмір відсотків, що підлягають сплаті банку за користування кредитом (12 % річних), порядок їх розрахунку, при цьому ні в кредитному договорі, ні в додатках до нього не визначена реальна відсоткова ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту. Під час укладення кредитного договору з додатками, вважав, що за користування кредитними коштами буде сплачувати 12 % річних. На його думку банк під час укладення кредитного договору приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку мав би сплатити, проводячи своєчасну оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній у договорі кількості таких платежів. Вважає, що в діях банку вбачається умисел на введення в оману позичальника за кредитним договором, який полягає у навмисному прихованні повної та об`єктивної інформації щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, які були необхідні для здійснення ним свідомого вибору та призвели до укладення договору, на який в іншому випадку він би не погодився. Посилається на порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. В уточненій позовній заяві позивач, крім визнання недійсним кредитного договору, просив визнати недійсним іпотечний договір, укладений 28.03.2008 року між ВАТ «Електронбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс банк» і ОСОБА_1 , мотивуючи зазначену вимогу тим, що відповідно до ч.2 ст. 19 Закону України «Про іпотеку» будь - яке збільшення основного зобов`язання або процентів за основним зобов`язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Оскільки основне зобов`язання позичальника перед відповідачем було змінено, а саме, змінено розмір процентів за користування кредитними коштами, мало місце збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця за іпотечним договором без його згоди, що є підставами для визнання іпотечного договору недійсним. Просив позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним Кредитний договір № KF 48106 від 28 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк».

Визнано недійсним Іпотечний договір від 28 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк», посвідчений Черновою П.Д., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 445.

Стягнуто з ПАТ «ВіЕсБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ «ВіЕс Банк», вважає рішення незаконним та необгрунтованим. Покликається на те, що сторони є вільними при укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України. Укладаючи кредитний договір, додатки до нього, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов договорів, позичальнику було повідомлено всю необхідну інформацію для укладення кредитного договору, додатків до цього договору, як цього вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать його підписи на договорах та додатках до них. Матеріали справи містять повідомлення про надання споживачу інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, про умови кредитування. Вважає безпідставними доводи позивача та його представників щодо нечесної підприємницької діяльності, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що під час укладення договору відповідач вчинив дії, які можна кваліфікувати, як недобросовісна конкуренція чи вчинив дію або бездіяльність, які ввели позивача в оману. Банком не було введено позичальника в оману, оскільки кредитним договором, додатками до нього були передбачені всі майбутні платежі за кредитним договором, в тому числі комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту в сумі 5000 дол. США та плати за огляд заставного майна в розмірі 99.01 дол. США, та вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, передбачені умовами кредитного договору. Звертає увагу на те, що суд керувався висновком експерта, який не дає відповіді ні на одне питання, зазначене в ухвалі суду, крім цього висновок експертизи не є обов`язковим для суду та оцінюється за правилами ст. 212 ЦПК України. Апелянт зазначає, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв жодних претензій щодо умов спірного кредитного договору та в подальшому виконував його умови, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі і щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту. За вищенаведеного просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Судова колегія враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апелянт, будучи повідомленими про апеляційний розгляд справи, неодноразово звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи, такі клопотання задовольнялися і розгляд справи ще до запровадження карантину відкладався шість разів, і три рази під час карантину.

Рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки підтверджується, що ОСОБА_1 05.08.2020 року належним чином повідомлений про судове засідання, призначене на 17.08.2020 року, однак в судове засідання не з`явився.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Позивач (апелянт), його представник приймали участь у розгляді справи судом першої інстанції.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дана справа перебуває в провадженні суду першої інстанції з 07.10. 2015 року, в провадженні апеляційного суду з 13.09.2017 року, в апелянта було достатньо часу для наведення своїх доводів та заперечень.

Станом на час апеляційного розгляду справи (17.08.2020 року) введений Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантин триває вже більше п`яти місяців і строки його завершення нікому не відомі: ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України).

В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак від позивача, його представника заяви до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

Ураховуючи те, що справа в провадженні апеляційного суду перебуває з 13.09.2017 року, ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, про дотримання яких двічі з письмовим клопотанням звертався представник відповідача, і який в судовому засіданні наполягав на розгляді справи та дотриманні судом апеляційної інстанції строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , його представника, на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВеЕс банк» Подановського Т.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судомом першої інстанції встановлено, що 28 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KF 48106, відповідно до умов якого банк зобов`язався надавати позичальнику грошові кошти в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США, зі сплатою 12% річних та кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 28 березня 2028 року.

Пункт 1.3 кредитного договору передбачає, що у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом або частиною кредиту та/або процентами, процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 15% річних. Після повного погашення простроченої заборгованості процентна ставка встановлюється в розмірі 12% річних.

Тобто, умовами кредитного договору передбачено збільшення за певних умов розміру процентної ставки.

При укладенні кредитного договору № KF 48106 від 28 березня 2008 року сторонами було узгоджено та підписано додаток №1 від 28 березня 2008 року до кредитного договору, додаток №2 до кредитного договору від 19 травня 2008 року, додаток №3 до кредитного договору від 16 липня 2008 року, згідно з якими ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати погашення кредиту згідно з графіками, у якому зазначено термін та суму щомісячних платежів, які мав би здійснювати позичальник ОСОБА_1 .

Підписання сторонами додатків №2, 3, 4 до кредитного договору № KF 48106 від 28 березня 2008 року було викликано збільшенням розміру наданих в кредит коштів.

Так, 19 травня 2008 року банком та ОСОБА_1 підписано додаток №2 до кредитного договору №KF48106 від 28 березня 2008 року, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у сумі 316 000, 00 доларів США строком на 20 років.

16 липня 2008 року банком та ОСОБА_1 підписано додаток №3 до кредитного договору №KF48106 від 28 березня 2008 року, згідно із яким банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в сумі 411 000, 00 доларів США строком на 20 років.

При укладенні кредитного договору №KF 48106 від 28 березня 2008 року позичальником ОСОБА_1 було підписано додаток №2 до кредитного договору №KF48106 від 28 березня 2008 року про розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту (т.1 а.с.13), що спростовує доводи позивача про те, що він при укладенні та підписанні кредитного договору не був ознайомлений із сукупною вартістю кредиту.

17 квітня 2009 року між банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору №KF 48106 від 28 березня 2008 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди змінити розмір процентної ставки на 10% річних від базової ставки на період з 01 квітня 2009 року по 31 березня 2010 року, з 01 квітня 2010 року базова ставка встановлюється в розмірі 12%, збільшити процент за користування кредитом починаючи з 01 червня 2009 року у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами, та/або недотримання позичальником вимог щодо страхування майна на умовах та в порядку, визначених в кредитному договорі.

В матеріалах справи є додаток до кредитного договору №KF 48106 від 28 березня 2008 року, підписаний позичальником ОСОБА_1 , який містить розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту (т.1 а.с.119) станом на 17 квітня 2009 року.

28 вересня 2012 року між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору №KF 48106 від 28 березня 2008 року №б/н, за умовами якої сторони змінили умови сплати кредитних коштів, у зв`язку з чим домовились внести відповідні зміни до правочинів, що забезпечують виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

В матеріалах справи є додаток №б/н до кредитного договору №KF 48106 від 28 березня 2008 року, в якому зазначено розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту станом на 28.09.2012 року, який підписано ОСОБА_1 ..

З матеріалів справи вбачається, що 28 березня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за оспорюваним кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством «Електрон банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк») та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черновою П.Д., зареєстрований в реєстрі за №445.

Відповідно до п.2 вказаного іпотечного договору з метою повного та своєчасного виконання основного зобов`язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 4 житлових кімнат площею 85,8 кв.м. та кухні, загальна площа квартири становить 156, 6 кв.м.

В подальшому між ВАТ «Електрон банк» та ОСОБА_1 укладалися договори про внесення змін до Іпотечного договору, посвідчені нотаріально, підписані іпотекодержателем, ВАТ «Електрон банк» та іпотекодавцем ОСОБА_1 , а саме, договори від 16.07.2008 року, 19.05.2008 року.

Доводи апелянта про те, що йому не було відомо, які платежі повинен сплачувати за умовами кредитного договору, спростовуються розділом 8 кредитного договору № KF 48106 від 28 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон банк» та ОСОБА_1 , у якому зазначено детальний розпис сукупної вартості кредиту для позичальника, у якому пунктах 8.1 8.6 зазначено витрати, які понесе позичальник у разі укладення кредитного договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував висновок судового експерта №265/17 від 20.02.2017 року за кредитним договором №KF 48106 від 28.03.2008 р. (додаток №2, Т.1. а.с. 13-16), укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ ВіЕс Банк, згідно з яким значення сукупної вартості кредиту в процентному значенні (реальної процентної ставки) складає 0,00 %. Згідно п.1.3. кредитного договору №KF 48106 від 28.03.2008 р. процентна ставка 12,00 % річних, за результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору №KF 48106 від 28.03.2008 р. складає 13,06 % та є вищою від визначеної договором реальної ставки та процентної ставки за користування кредитом.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення додаткової комісійної слово економічної експертизи №367/18 від 08.10.2018 року реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору №KF 48106 від 28.03.2008 р. складає 13.06% та є вищою від реальної процентної ставки 0.00%, зазначеної у додатку №2 до кредитного договору; абсолютне значення подорожчання кредиту складає 389290.45 дол. США та є вищим від абсолютного значення подорожчання кредиту 389536.35 грн., зазначеного у додатку №2 до кредитного договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Позивач не довів обману зі сторони відповідача під час укладення оспорюваного кредитного договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення оспорюваного кредитного договору та додаткових угод до нього не заявляв про внесення до них інших умов та у подальшому виконував умови кредитного договору та додаткових угод.

Матеріалами справи містить Повідомлення про надання споживчу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (додаток №3 до Заяви-Анкети), яке підписане ОСОБА_1 27.03.2008 року, яке передувало укладенню кредитного договору, яким банк повідомив ОСОБА_1 про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту і ОСОБА_1 у повідомленні зазначив, що з додатком №3 до ЗаявиАнкети, розрахунком орієнтовної сукупної вартості кредиту, проектом кредитного договору, договору про забезпечення виконання зобов`язань, інформацією про платежі споживача ознайомлений та згідний.

Вищенаведеним спростовуються твердження ОСОБА_1 про те, що ВАТ «Електрон банк» не надав йому інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами.

Наведеним спростовуються доводи позивача про те. що на час укладення кредитного договору у нього була відсутня інформація щодо сукупної вартості кредиту, а також про те, що цей договір укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Посилання позивача на те, що оспорюваний кредитний договір укладений між сторонами з використанням банком нечесної підприємницької практики та що позивача було введено в оману, є безпідставними та недоведеними. При укладенні вказаного правочину сторони погодили всі його умови, а позивач, підписавши кредитний договір, засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною та достовірною. Питання про розірвання кредитного договору позичальник не порушував, виконував його умови та сплачував кредитні кошти, тобто, визнав умови кредитного договору.

Позивач при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору, оскільки відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, позивач підписав кредитний договір, отримав кредитні кошти та вносив кошти на погашення кредиту, що безспірно свідчить про те, що договір сторонами виконувався протягом тривалого часу.

У порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України, чинного на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, ст. 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, позивач не надав.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні оспорюваного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Разом з тим, у статті 653 ЦК України визначено, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

З указаного вбачається, що сторони за взаємною згодою можуть внести зміни до основного зобов`язання, яке у подальшому не буде відповідати попереднім умовам цього зобов`язання.

Отже, укладення сторонами додаткових угод, якими внесено зміни до базових умов кредитного договору, само по собі не може бути підставою для визнання основного зобов`язання недійсним.

Слід зазначити, що згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Аналізуючи зібрані у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував умови кредитного договору, а відтак відсутні передбачені законом підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів вважає, що умови укладених між сторонами договорів не є несправедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг. Позивач усвідомлював, що отримує грошові кошти в кредит в іноземній валюті, а тому мав усвідомлювати і ризики, пов`язані із здорожчанням іноземної валюти порівняно з національною валютою.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підстави для визнання договору недійсним мають існувати на момент укладення договору, який оспорюється.

Крім цього, не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, зазначення в кредитному договорі процентної ставки за користування кредитними коштами, яка згідно з висновками експертизи є більшою.

А відтак, дані висновку експертизи самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсним в цілому оспорюваного кредитного договору № KF 48106 від 28 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон банк» та ОСОБА_1 .

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Електрон банк» і ОСОБА_1 на виконання зобов`язань за кредитним договором № KF 48106 від 28 березня 2008 року, з підстав збільшення обсягу відповідальності позичальника, оскільки умови кредитного договору на момент укладення іпотечного договору не передбачали збільшення обсягу відповідальності позичальника ОСОБА_1 .

За вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору № KF 48106 від 28 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Електрон Банк» та визнання недійсним Іпотечного договору від 28 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Електрон Банк», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 445 ОСОБА_2 , та вважає, що в задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» 1408 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.