Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1592/19 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 3 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року

Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №289/1592/19 за позовом ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сіренко Н.С. в м. Радомишлі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати за нею за набувальною давністю право власності на 1/4 ідеальну частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 . Зазначала, що їй на праві власності належить 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Інша 1/4 частина цього ж домоволодіння належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, який був зареєстрований у вказаному будинку в період з 25.08.1975 по 19.04.1980, однак, не проживає у зазначеному домоволодінні з 1980 року і по даний час, будь-які родичі або спадкоємці ОСОБА_2 відсутні. З 1999 року та по даний час вона проживає у вказаному домоволодінні, а зареєстрована з 02.03.2003 і по даний час, утримує вказане нерухоме майно, здійснюючи капітальний та поточний ремонт, провела газифікацію будинку, сплачує комунальні платежі. Також здійснює повноваження власника вказаного домоволодіння і стосовно частки ОСОБА_2 , який весь цей час в будинку не з`являвся, інтересу до будинку не проявляв, будь-які зв`язки з ним відсутні, місце знаходження його не відоме. Будь-який розподіл домоволодіння між співвласниками не проводився. Вона володіє будинком і користується ним з 02.12.2003, вважає себе фактичним власником, тобто постійно, добросовісно і безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема зазначає, що висновок суду першої інстанції про її обізнаність реєстрації ј ідельної частини житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , спростовано документально. Судом безпідставно до даних правовідносин не застосовано норму матеріального права - ст.344 ЦК України в редакції 2003 року. Також суд першої інстанції безпідставно послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в Постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, оскільки по даній справі обставини, при яких сторона претендує на власність за давністю користування, кардинально різняться з обставинами, які мають місце у справі за її позовом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.08.2019 року.

З довідки про наявність (відсутність) зареєстрованого майна, виданої 05.09.2019 КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради за № 637, вбачається, що згідно наявних даних, які знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи №447 станом на 31.12.2012 за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на нерухоме майно, а саме 1/4 ід. частини житлового будинку, зареєстровано за громадянином ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого 27.11.1975 Радомишльською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2455, та договору дарування, посвідченого 28.11.1975 Радомишльською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2469.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п. 9,11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових» №5 від 7 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі ( а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду ( стаття 214 ЦПК України).

Таким чином, зміст ст.344 ЦК України свідчить, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

В даному випадку володіння зазначеною частиною житлового будинку добросовісним не може бути визнано, оскільки позивач користувався цим нерухомим майном без достатніх правових підстав.

Право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку зареєстроване за ОСОБА_2 , а сам по собі факт користування позивачем даним житлом та проведення ремонтних робіт у будинку не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, які необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, а тому правильно відмовив у задоволенні позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про добросовісність заволодінням спірним нерухомим майном, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 04 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді