Справа № 487/5077/18
Провадження № 2/487/74/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)
03.09.2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Бобрової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Мазницької Н.Ю.,
прокурора Ібрагімової А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу №487/5077/18 за позовною заявою заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Савицької М. до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування пунктів рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:
02.08.2018 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Савицька М. звернулась до суду з позовом до ММР, ОСОБА_1 , в якому просила визнати незаконним та скасувати пункти 25, 25.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009, якими затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 990 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт від 27.11.2009 року серії ЯИ №140173 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0018; зобов`язати ОСОБА_1 повернути територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 990 кв. м із кадастровим номером :12:004:0018, вартістю 393503,63 грн., розташовану по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір. Крім того просила поновити пропущений строк на подачу даного позову.

Свої вимоги мотивувала виявленням порушення вимог законодавства при прийнятті ММР рішень з питань землі, а саме п.п. 25, 25.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009, якими затверджено проект землеустрою та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 990 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 27.11.2009 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140173. Вважає вищевказані пункти оскаржуваного рішення незаконними через невідповідність місця розташування житлового будинку вимогам Генерального плану та Правилам використання та забудови території м. Миколаєва, ігноруванням ММР розташування земельної ділянки на території прибережної захисної смуги Бузького лиману. На її думку, зазначене вище зумовлює недійсність і державного акту від 27.11.2009 року серії ЯИ №140173, виданого ОСОБА_1 . А отже зазначена вище земельна ділянка підлягає поверненню у власність територіальної громади.

Ухвалою суду від 03.08.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.08.2018 року накладено арешт на земельну ділянку площею 990 кв. м із кадастровим номером :12:004:0018, розташовану по АДРЕСА_1 та заборонено Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разу її поділу чи об`єднання з іншими ділянками); заборонено Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на зазначені земельній ділянці; заборонено позивачу вчиняти із зазначеною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, присвоєння нової адреси, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.

Ухвалою суду від 06.09.2018 року підготовче засідання у справі відкладено.

Ухвалою суду від 04.12.2018 року зупинено провадження у даній справі до розгляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №487/10128/14-ц з аналогічними позовними вимогами.

Ухвалою суду від 22.11.2019 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 19.06.2020 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Відповідачі до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином, заяв про відкладення судового засідання та відзиву до суду не направляли.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Савицької М. підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України).
Судом встановлено, що пунктами 25, 25.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 990 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (арк. спр.17).
На підставі зазначеного рішення ради ОСОБА_1 27.11.2009 видано державний акт на право власності серії ЯИ №140173 на земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0018 (арк. спр.23).
В силу ст.ст.13, 14, 19 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до п. 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Згідно з п. 2 ст. 121 Конституції України у редакції, чинній на час подання позову, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).
Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням) (ч.6 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).
ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).
Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).
Частиною 1 статті 57 ЦПК України передбачено, що органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.
Статтями 14 Конституції України та 373 ЦК України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 року № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Державна інспекція сільського господарська України.
Разом з тим ст.ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими визначені повноваження згаданого органу, не передбачено повноважень щодо звернення до суду про визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути її власнику. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 року № 459/2011.
Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду із позовами вказаної категорії, а власником земельної ділянки є територіальна громада, прокурором було пред`явлено позов в інтересах держави.
З огляду на вказане, подаючи позовну заяву до суду й оскаржуючи, зокрема, окремі пункти рішення Миколаївської міської ради, на підставі якого ОСОБА_1 безоплатно набула у власність спірну земельну ділянку, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні зеленої зони загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва, та у збереженні прибережної захисної смуги Бузького лиману, і набув статус позивача.
Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
При цьому норма ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
У разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї; для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Такий висновок щодо початку перебігу позовної давності викладено у чинній постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152/цс14.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 р. у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) зауважує, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц).
Закон не містить вичерпного переліку обставин, з якими пов`язується поважність причин пропуску позовної давності.
В той же час, виходячи із змісту ч. 5 ст. 267 ЦК України, за загальним правилом поважними причинами пропуску позовної давності слід визнавати обставини, за яких своєчасне звернення з позовом до суду стає неможливим або утрудненим.
Згідно з вимогами ст.19 Закону України «Про прокуратуру» в редакції чинній на час звернення, прокурор проводить перевірку виконання законів лише за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності та за наявності відповідних приводів.
Втручання у господарську діяльність інших суб`єктів права здійснюється лише у разі, коли така діяльність суперечить чинному законодавству.
Із матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави у серпні 2018 року, а об`єктивна можливість власника - територіальної громади - дізнатися про те, що земельна ділянка незаконно вибула з його володіння, поза його волею шляхом порушення органом місцевого самоврядування прав територіальної громади, а також і інтересів держави, виникла у вересні 2009 року.
Так, за результатами розгляду доводів звернення ОСОБА_2 від 24.03.2015 прокуратурою області 10.04.2015 розпочато кримінальне провадження №0000124 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за фактом зловживання посадовими особами Миколаївської міської ради своїм службовим становищем при прийнятті рішень про вилучення земель колишнього військового містечка № НОМЕР_1 у мікрорайоні «Леваневці» площею 31,7 га та подальшого незаконного їх надання в оренду та приватну власність фізичним і юридичним особам (арк. спр.25).
Встановити незаконність передачі земельної ділянки з кадастровим номером :12:004:0018 у власність ОСОБА_1 та порушення цим самим права територіальної громади м. Миколаєва було можливим лише після встановлення всіх обставин її вибуття із масиву території мікрорайону «Леваневців» загальною площею 31,7 га та перевірки дійсного розташування ділянки на місцевості відносно урізу води Бузького лиману, яка здійснювалась із залученням спеціаліста землевпорядної організації та з використанням спеціального обладнання.
У зв`язку з цим, у кримінальному провадженні №0000124 на підставі ст.ст. 36, 93, 237 КПК України 29.04.2015 залучено до огляду земельних ділянок (у т.ч. спірної) спеціаліста КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро». Останнім з виїздом на місце та застосуванням спеціального обладнання на підставі каталогу координат кутів зовнішніх меж землекористування установлено кут нахилу ділянки з кадастровим номером :12:004:0018 і точну відстань від її крайніх точок до урізу води Бузького лиману.
З урахуванням поетапного виконання топографічної зйомки через специфічне розміщення території колишнього військового містечка № НОМЕР_1 (можливість доступу тільки через військову частину НОМЕР_2 в конкретний час доби), особливостей рельєфу, значного обсягу робіт (більше 70 ділянок), топографічна зйомка спірної земельної ділянки надійшла до органів прокуратури 03.08.2015 (арк. спр. 27).
Таким чином, з вищевказаних причин про входження спірної земельної ділянки в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману і порушення права власності територіальної громади м. Миколаєва органам прокуратури стало відомо 03.08.2015.
Будь-яких доказів того, що Державній інспекції сільського господарства України було відомо або могло бути відомо про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 суду надано не було. Миколаївська міська рада також не надала доказів на підтвердження того, що Державній інспекції сільського господарства України направлялись копії оскаржуваних рішень.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відтак, суд приходить до переконання, що строк позовної давності позивачем пропущено з поважних причин та підлягає поновленню.
Згідно зі ст.ст.78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України, (в редакції, що діяла на час передачі земельних ділянок), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об`єкт права власності являє собою частину земної поверхні зі встановленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб`єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема, у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності, придбання за договором купівлі-продажу.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі Комісія).

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Так, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 було погоджено Управлінням Держкомзему у м.Миколаєві (арк.спр.18 зворотній бік), Управлінням містобудування та архітектури виконкому ММР (арк.спр.19), Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області (арк. спр.20-21).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом України.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.
У ч. 2 ст. 3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
Відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами.
Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.
За положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (ч.5 ст. 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173(далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів).
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч.4 ст. 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює ч.3 ст. 85 ВК України).
Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (ч.1 ст. 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (ч. 2 ст. 113 ЗК України).
Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва.
Згідно із Законом України від 17 травня 2012 року № 4709-VI перелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд.
Однак передання такої ділянки навіть в оренду для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд ЗК України і після прийняття оскарженого рішення не передбачав.
Більше того, земельні ділянки прибережної захисної смуги уздовж лиману могли використовуватися згідно з чинними на час виникнення спірних правовідносин нормами ВК України лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів.
Не передбачає можливості житлового будівництва на таких ділянках і чинна редакція ч.1 ст. 90 ВК України.
У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися (ч.4 ст. 88 ВК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Водного і Земельного кодексів України щодо прибережних захисних смуг» № 2740-VI від 2 грудня 2010 року).
На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункт 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486).
Розмір і межі прибережної захисної смуги, зокрема, навколо морських лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації(ч.3 ст. 60 ЗК України).
Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (ч.1 ст. 17 Закону України «Про основи містобудування»), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним на час прийняття оскарженого рішення).
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 р. № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом врахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації.
Таким чином, законодавство, яке діяло на час прийняття рішення про виділення землі у приватну власність, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості.
Саме такого змісту висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 р. (справа № 487/10128/14-ц оприлюднена 12.11.2019 р).
Таким чином відсутність проекту землеустрою щодо визначення прибережної захисної смуги, не означає , що такої захисної смуги не існує, адже вона встановлена законом.
Містобудівною документацією, чинною на момент прийняття рішення про затвердження землевпорядної документації та відведення спірної земельної ділянки, є Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18.06.2009.
Встановлено, що спірна земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста віднесена до зелених насаджень загального користування.
Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17.10.2003 (далі - Правила) спірна земельна ділянки належить до зони перспективного туристично-рекреаційної комплексу (арк. спр.30-31).
Відповідно до проведених КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» замірів спірна земельна ділянка повністю входять в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману. Зокрема, відстань від урізу Бузького лиману до крайніх точок земельної ділянки з кадастровим номером :12:004:0018 становить 137 м, 153,3 м, 159,8 м, 158,6 м, 184,6 м. (арк.спр.28).
З огляду на викладене, спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, що розташовані на території прибережної захисної смуги, зміна її цільового призначення у встановленому законом порядку здійснена не була, а тому її неправомірно передано у власність відповідачу ОСОБА_1 для індивідуального будівництва.
За таких обставин пункти 25, 25.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009, якими затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 990 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , є незаконними та підлягають скасуванню.
Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статями 116,118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13).
Таким чином, оскільки рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року (пункти 25, 25.1 розділу 4), яке було підставою для видачі ОСОБА_1 державного акту на право власності на землю, підлягає скасуванню, державний акт, виданий останній, про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140173, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 року за №49 є недійсним.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
З огляду на викладене вище, суд приходить до переконання, що у справі, що розглядається, втручання у право мирного володіння майном ґрунтується на законі. У цій справі припис про повернення земельної ділянки має легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є пропорційним цій меті, а суспільний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок, зайнятих прибережними захисними смугами, переважає над приватним інтересом у заволодінні такими ділянками для житлового будівництва.
Так, усунення перешкод територіальній громаді м. Миколаєва у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.
Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, частина якої належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Бузького лиману, а інша частина належить до земель рекреаційного призначення та знаходиться на території зелених насаджень загального користування.
Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (ч.3 ст. 13 Конституції України).
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ч.7 ст. 41 Конституції України, ч.3 ст. 1 ЗК України).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду (пункт 117 постанови від 12.06.2019 р. у справі № 487/10128/14-ц) у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, легітимність втручання останньої у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, полягає у необхідності захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.3 ст.13, ч.7 ст.41, ч.1 ст.50 Конституції України, ч.3 ст.1 ЗК України).
Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом.
З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
У справі, яка розглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою житлового будівництва.
Контроль за використанням земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами, згідно з їх цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для територіальної громади м. Миколаєва зокрема, оскільки мешканці міста зацікавлені у попередженні забруднення, засмічення та вичерпання, виснаження Бузького лиману, у збереженні його водності та у зменшенні коливань стоку. Вони зацікавлені у захисті від знищення навколоводних тварин і рослин, зокрема, зелених насаджень на узбережжі вказаного лиману у зеленій зоні, що, як встановив суд, згідно з Генеральними планами міста Миколаєва задовго до виникнення спірних правовідносин уже була територією спеціального призначення, в якій заборонене будівництво.
Крім того, у пункті 3.3 глави 3 частини І «Аналіз сучасного стану міста, існуючої містобудівної документації та виявлення основних тенденцій розвитку міста, які повинні бути покладені в основу розробки «Правил використання та забудови території міста» Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, також зазначено, що основним недоліком існуючої системи озеленених територій є недостатнє озеленення прибережних територій і недостатньо високий рівень їх благоустрою.
На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 8, 10-13, 17, 18, 141, 263 - 265, 273 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Савицької М. до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування пунктів рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку задовольнити.
Визнати незаконними та скасувати пункти 25, 25.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, якими затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 990 кв. м за рахунок земель Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії ЯИ №140173, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 року за №49, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0018.
Зобов`язати ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 990 кв. м із кадастровим номером :12:004:0018, вартістю 393503,63 грн., розташовану по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради через виконавчий комітет Миколаївської міської ради (, м.Миколаїв, вул.Адміральська, 20) на користь прокуратури Миколаївської області (р/р 0340, , Банк ДКСУ м.Києва, МФО 820172) судовий збір в розмірі по 5153,80 грн. з кожного відповідача.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили якщо протягом строків встановлених цим кодексом не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.

Позивач: заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Савицька М., м.Миколаїв, вул.Нікольська,73.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: Миколаївська міська рада, , місце знаходження: м.Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 04.09.2020 року

Головуючий суддя І.В.Боброва