Справа № 461/6252/18 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/4180/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю: представника позивача(апелянта) Лаврів В.П., представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в:

В серпні 2018 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив: визнати недійсним договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. за реєстровим №3938 із застосуванням наслідків недійсного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України та поверненням до попереднього правового стану і внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.10.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів), загальною площею 33,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 38645822, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я., за реєстровим №3938. Вважає даний договір дарування недійсним, укладеним із порушенням норм чинного законодавства України, з огляду на наступне.

23 жовтня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступником якого є ТзОВ «ФК «Траст Фінанс») до Галицького районного суду м. Львова подано позовну заяву про стягнення боргу за кредитним договором №КБ 49755 від 05.06.2008 року з позичальника - ОСОБА_4 та поручителя за договором поруки №РО 9430 від 05.06.2008р. ОСОБА_2 .

19 березня 2015 року Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/13054/14-ц винесено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто борг солідарно із позичальника та поручителя на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» () за кредитним договором № КБ 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62 457,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 808 828,63 гривень та судовий збір в розмірі 3775,80 гривень.

25 травня 2015 року Галицьким ВДВС м. Львова відкрито виконавче провадження ВП №47604570 по стягненню боргу з поручителя ОСОБА_2 .

06 серпня 2015 року ОСОБА_4 до Галицького районного суду м Львова подано заяву про перегляд заочного рішення. 09 жовтня 2015 року Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/13054/14-ц винесено ухвалу про скасування заочного рішення від 19 березня 2015 року та справу призначено до розгляду.

21 жовтня 2015 року Галицьким ВДВС м. Львова закінчено виконавче провадження ВП №47604570 по стягненню боргу з поручителя ОСОБА_2 .

20 жовтня 2017 року Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/13054/14-ц повторно винесено заочне рішення яким позов задоволено, стягнуто борг солідарно із позичальника та поручителя на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» () заборгованість за кредитним договором № КБ 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62457,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 808828,63 гривень (вісімсот вісім тисяч вісімсот двадцять вісім грн. шістдесят три копійки), стягнуто судовий збір в розмірі 1887,90 гривень з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Після скасування заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 жовтня 2015 року у справі №461/13054/14-ц між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 жовтня 2015 року було укладено договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м, що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. за реєстровим №3938. На момент укладення спірного договору, дарувальник, починаючи з 25 травня 2015 року була обізнана про існування судового рішення від 19 березня 2015 року у справі №461/13054/14-ц про стягнення з неї на користь Позивача заборгованості за кредитним договором № КБ 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62457,81 доларів США, тобто про існування майнового зобов`язання перед позивачем, а відтак могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Дії з дарування нерухомого майна вчинені відповідачем у короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 19 березня 2015 року у справі №461/13054/14-ц, та на користь близьких осіб, внаслідок чого у неї відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в межах виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення.

Вказане свідчить про наявність умислу всіх сторін правочину, а саме свідомого наміру невиконання договору, тобто про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Дії з дарування вказаного вище нерухомого майна, вчинені в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 19 березня 2015 року та відразу після завершення виконавчого провадження про стягнення із неї вказаної заборгованості, що, на думку позивача, вказує на прагнення сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близької особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів та узгоджується з правовою позицією ВСУ від 19.10.2016 року у справі 6-1873цс16.

Враховуючи наведене просив позов задоволити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28.08.2018 року, шляхом накладення арешту на приміщення квартири (магазин промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м., що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційни номер майна: 38645822, реєстраційни номер об`єкта нерухомого майна: 01, який належить ОСОБА_3 .

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс».

Вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що судом в оскаржуваному рішенні жодним чином не надано оцінки що після скасування заочного рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 жовтня 2015 року у справі №461/13054/14-ц між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 жовтня 2015 року було укладено договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м. що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. за реєстровим №3938. На момент укладення спірного Договору дарування, дарувальник ОСОБА_2 , починаючи з 25 травня 2015 року була обізнана про існування судового рішення від 19 березня 2015 року у справі №461/13054/14-ц про стягнення з неї на користь Позивача заборгованості за кредитним договором № KF 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62457.81 доларів США, тобто про існування значного майнового зобов`язання перед Позивачем, а відтак могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Дії з дарування квартири приміщення квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 вчинені в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 19 березня 2015 року у справі №461/13054/14-ц, та на користь близьких осіб, внаслідок чого у неї відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в межах виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення. Перелічуючи докази та посилання на них суд не надав їм належної оцінки та не вмотивував підстави відхилення чи прийняття таких доказів до уваги, а також перевагу одних доказів над іншими, що вцілому призвело до ухвалення помилкового рішення суду, яке підлягає скасуванню.

Також судом було допущено невідповідність висновків обставинам справи, що полягало зокрема у тому, що відповідно умов Договору відступлення права вимоги від 29 грудня 2017 року, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ТРАСТ ФІНАНС» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк».

Наявність ухвали у Галицького районного суду м. Львова від 01.04.2019р у справі №461/13054/14-ц жодним чином не доводить відсутності підстав та недійсність договору відступлення права вимоги, оскільки вказаною ухвалою тільки відмовлено у заміні стягувача з підстав не подачі усіх необхідних документів (при чому вказана ухвала постановлена за відсутності представника стягувана)Жодного іншого судового рішення яке б вказувало на недійсність відступлення вимоги за кредитним договором № KF 49755 від 05 червня 2008 року суду у справі №461/6252/19 не було надано.Зазначаючи у 3-му абзаці оскаржуваного рішення про те, що правонаступником ПАТ «ВіЕс Банку» є ТзОВ «ФК «Траст Фінанс», а в подальшому відмовляти в позові з підстав відсутності доказів заміни правонаступника вказує на невідповідність таких висновків дійсним обставинам справи.

Крім того, судом не враховано, що спірний договір укладено між близькими особами, після виникнення майнового зобов`язання дарувальника, який продовжує фактично володіти та користуватись спірним майном, та не має іншого нерухомого майна у власності, на яке можливо звернути стягнення, Зазначає, що правочин був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких осіб, з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів у справі №461/13054/14-ц.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі М6-1873цс16. Також аналогічна правова позиція підтримана постановою Верховного Суду від 23.01.2019р. у справі №442/3285/16-ц. Наведені постанови закріплені постановою Великої Палати Верховного Суду у постанові №369/11268/16ц від 03.07.2019р.

Крім того, звертає увагу суду, що відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З огляду на зазначені приписи, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину (у поточній справі ТзОВ «ФК «Траст Фінанс») до якого перейшло право вимоги за кредитним договором № KF 49755 від 05 червня 2008 року.

Враховуючи викладене, просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.11.2019р. у справі №461/6252/18 за позовом ТзОВ «ФК «Траст Фінанс» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування скасувати. Визнати недійсним договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м. що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. за реєстровим №3938 із застосуванням наслідків недійсного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України та поверненням до попереднього правового стану і внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стягнути з відповідачів на користь апелянта судовий збір та судові витрати, пов`язані із вирішенням спору.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача(апелянта) ОСОБА_6 на підтримання вимог апеляційної скарги, представника відповідача Великої О.В. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів порушених прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс». Більше того, у матеріалах справи наявна копія ухвали Галицького районного суду м. Львова від 01.04.2019 року, якою відмовлено у заміні сторони у виконавчому провадженні №47604570, а відтак відсутні докази переходу права вимоги кредитора ПАТ «ВіЕс Банк» до ТзОВ «Фінансової компанії «Траст Фінанс». Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, задоволенню не підлягають, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» не є належним позивачем у вказаній цивільній справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2015 року у справі №461/13054/14-ц вирішено стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» () борг за кредитним договором № КБ 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62 457,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 808 828,63 гривень (вісімсот вісім тисяч вісімсот двадцять вісім грн. шістдесят три копійки) та судовий збір в розмірі 3775,80 гривень (а.с.7-8).

25 травня 2015 року Галицьким ВДВС м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, на виконання вказаного вище рішення суду відкрито виконавче провадження ВП №47604570 (а.с.9).

09 жовтня 2015 року Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/13054/14-ц винесено ухвалу про скасування заочного рішення від 19 березня 2015 року та справу призначено до розгляду (а.с.10)

21 жовтня 2015 року Галицьким ВДВС м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області закінчено виконавче провадження ВП №47604570 по стягненню боргу з поручителя ОСОБА_2 (а.с.11).

24 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м. що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 38645822, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. за реєстровим №3938 (а.с.68).

20 жовтня 2017 року Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/13054/14-ц повторно винесено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто борг солідарно із позичальника та поручителя на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» () заборгованість за кредитним договором № КБ 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62457,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 808828,63 гривень (вісімсот вісім тисяч вісімсот двадцять вісім грн. шістдесят три копійки), стягнуто судовий збір в розмірі 1887,90 гривень з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.12-13).

02 листопада 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали договір оренди нежитлових приміщень, загальною площею 33,4 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.177-180).

29 грудня 2017 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» в особі Голови Правління Походзяєвої Ірини Вікторівни та члена Правління Теодора Волкова та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» в особі директора Ільяшова Богдана Миколайовича уклали договір відступлення права вимоги (а.с.14-16).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.04.2019 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» про заміну стягувача у справі №461/13054/14-ц з ПАТ «ВіЕс Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» відмовлено. Зазначена ухвала суду від 01.04.2019 року не оскаржена та набрала законної сили (а.с.125-127).

04 червня 2019 року, фізичною особою ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» укладено договір оренди нежитлового приміщення квартири (магазин промислових товарів), площею 33,4 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.173-176).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. При цьому у цій постанові вказано, що Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для відступу від цього висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 була обізнана про існування спору у суді щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № KF 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62457,81 доларів США, отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, проте свідомо відчужила належне їй майно.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірив, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Вказане свідчить про наявність умислу всіх сторін правочину, а саме свідомого наміру невиконання договору, тобто про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Дії з дарування квартири АДРЕСА_2 , відповідачем ОСОБА_8 вчиненні в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 19 березня 2015 року у справі №461/13054/14-ц та відразу після завершення виконавчого провадження про стягнення із неї вказаної заборгованості, що також вказує на прагнення сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близької особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Позивач, звертаючись з позовом, звертав увагу суду на фіктивність договору, оскільки очевидним вважав укладення договору дарування з метою уникнення відповідальності за договором, на підтвердження своїх доводів, посилався на існування несплаченої до цього часу заборгованості. Відповідачі не спростували належними та допустимими доказами позовні вимоги, не надали пояснень щодо причин несплати боргу та необхідності укладення спірного договору дарування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не навів вмотивованих обґрунтувань, чому не взяв до уваги доводи позивача.

Крім того, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що позивач не є стороною договору дарування, тому не може оспорювати цей правочин, оскільки правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також норми процесуального права кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.04.2019 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» про заміну стягувача у справі №461/13054/14-ц з ПАТ «ВіЕс Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» відмовлено. Зазначена ухвала суду від 01.04.2019 року не оскаржена та набрала законної сили (а.с.125-127).

Разом з тим, судом не враховано, що відповідно до ст..204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається із умов договору відступлення права вимоги від 29 грудня 2017р.(а.с.14-16), Товариство з обмеженою відповідальністю ФК «Траст Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ПАТ «Віес Банк»,в тому числі ОСОБА_4 (а.с.16).

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано норми статей 203, 215, 234 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Проте суд під час вирішення спору не встановив на підставі належних та допустимих доказів у їх сукупності обставин, що мають значення для справи, не надав належної правової оцінки усім доказам у сукупності, з яких виходив при вирішенні спору, та залишив поза увагою, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 141 встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1) і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

За подачу позову та апеляційної скарги Банком сумарно сплачено 5286 грн. судового збору (2643 грн. + 2 643 грн. )(а.с.1,2,236).

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2.ч.1 ст.374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. за реєстровим №3938.

Скасувати реєстрацію права власності на приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,, проведену на підставі договору дарування договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О.Я. за реєстровим №3938.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» 5286 грн. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.08.2020

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Н.П. Крайник

О.Я.Мельничук