КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №356/300/20

12 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сергієнка Віталія Костянтиновича на ухвалу Березанського міського суду Київської області від 18 червня 2020 року, постановлену під головуванням судді Капшученко І.О., про передачу на розгляд іншому суду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни, Сарненської районної державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

26 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Березанського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни, Сарненської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 31.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діною Іванівною, зареєстрованого в реєстрі за №480.

Ухвалою Березанського міського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року цивільну справу № 356/300/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни, Сарненської районної державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним передано на розгляд до Сарненського районного суду Рівненської області.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 30 червня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сергієнко Віталій Костянтинович подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу Березанського міського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначав, що передаючи справу за підсудністю до іншого суду, суд першої інстанції безпідставно посилався на те, що зміст оспорюваного заповіту охоплює все майно, безвідносно до конкретного місця його розташування, а тому підстав для застосування правил альтернативної або виключної підсудності, передбачених ст.ст. 28,30 ЦПК України не встановлено, оскільки судовими рішеннями у справах про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту ОСОБА_3 недійсним встановлено, що спадкове майно складається з будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Інше спадкове майно - відсутнє.

Звертав увагу на те, що саме на Ѕ частину спадкового майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 претендує позивач, тому дана справа підсудна саме Березанському міському суду Київської області на підставі ст.30 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У відповідності до вимог статті 353, 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду, що є об`єктом апеляційного оскарження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Березанського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни, Сарненської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 31.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діною Іванівною, зареєстрованого в реєстрі за №480.

Позов обґрунтовував тим, що він та ОСОБА_3 сумісно проживали в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 з 2006 року. 17.02.2009 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб та вони продовжили проживати у вказаному будинку до часу смерті спадкодавця ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний будинок є спадковим майном. Зазначав, що він проживає в будинку АДРЕСА_2 по теперішній час, користується спадковим майном та доглядає за ним, що свідчить про те, що він прийняв у спадщину дане домоволодіння на підставі ч.3 ст.1286 ЦК України. У подальшому він має намір в судовому порядку встановити факт прийняття ним спадщини після смерті його покійної дружини ОСОБА_3 , який потрібний для оформлення спадщини за законом на Ѕ частину спадкового майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, 18.06.2012 року його покійна дружина - ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 31.05.2012 року (за 18 днів до смерті) у відповідності до якого все своє майно заповіла дочці - ОСОБА_2 . Посилався на те, що вказаний заповіт порушує його права та не відповідає вимогам законодавства, оскільки у зв`язку з хворобою заповідача, заповіт складено та посвідчено нотаріусом в лікарні за адресою: АДРЕСА_3 , проте даний заповіт було посвідчено нотаріусом без участі свідків, що є підставою для визнання цього заповіту недійсним.

Передаючи справу на розгляд до Сарненського районного суду Рівненської області суд першої інстанції посилався на те, що зміст оскаржуваного заповіту охоплює все майно, безвідносно до конкретного місця його розташування, тому підстав для застосування правил альтернативної або виключної підсудності, передбачених ст.ст. 28, 30 ЦПК України, судом не встановлено. Таким чином, вказаний позов мав бути пред`явлений за правилами ст.27 ЦПК України, за зареєстрованим місцем проживання та місцезнахоженням відповідачів до Сарненського районного суду Рівненської області.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони не ґрунтується на вимогах процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст. 27 ЦПК України, передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільне від предмету спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), а відтак, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.

Відповідно до п.п.6 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК ( 435-15 ) немає відповідного правила.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч. 1 ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Згідно з пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Згідно вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в даному позові просив суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 31.05.2012 року, посвідчений приватнимнотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діною Іванівною, зареєстрованого в реєстрі за №480 за яким ОСОБА_3 заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право дочці ОСОБА_2 .

При цьому, з доданих до позовної заяви постанови Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 рок, яка була залишена без змін постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі №356/604/15-ц вбачається, що при ухваленні вказаних судових рішень було встановлено, що 14 грудня 2013 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_2 , на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га з кадастровим номером :08:007:0112, на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0592 га з кадастровим номером :08:007:0113, які належали ОСОБА_3 .

Отже, судовими рішеннями по справі №356/604/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сарненської районної державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк Діни Іванівни про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном встановлено, що спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , складається з нерухомого майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_2 .

З тексту позовної заяви вбачається, що спір між сторонами у даній справі виник саме з приводу визнання недійсним заповіту, яким ОСОБА_3 заповідала, в тому числі, домоволодіння АДРЕСА_2 . Тобто заповіт стосується нерухомого майна, а тому підсудність даної справи визначається за правилом виключної підсудності.

З урахуванням наведеного та місця розташування спадкового нерухомого майна, дана справа належить до територіальної юрисдикції саме Березанського міського суду Київської області.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначене, в порушенні вимог ст.ст. 30, 31 ЦПК України, помилково передав справу на розгляд до Сарненського районного суду Рівненської області за місцем проживання, місцезнаходженням відповідачів.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що даний спір не підсудний Березанському міському суду Київської області та про передачу справи на розгляд до Сарненського районного суду Рівненської області.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Березанського міського суду Київської області від 18 червня 2020 року про передачу справи на розгляд до Сарненського районного суду Рівненської області постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому за правилами ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Березанського міського суду Київської області.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сергієнка Віталія Костянтиновича задовольнити.

Ухвалу Березанського міського суду Київської області від 18 червня 2020 року про передачу справи на розгляд іншому суду скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни, Сарненської районної державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним направити для продовження розгляду до Березанського міського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: