Ухвала

10 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 755/1791/15

провадження № 61-11172зно20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

розглянув заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та постанови Верховного Суду від 18 червня 2020 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору комісії недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору комісії недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10 квітня 2010 року між нею та відповідачем укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. А. та зареєстрований в реєстрі за № 709, за умовами договору вона, як комітент, доручила відповідачу, як комісіонеру, на умовах відомих останньому та на власний розсуд продати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно пункту 5 договору комісії комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення правочинів, в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім`ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов`язується продати зазначене майно повинно бути не менше 800 000 грн, за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна. При підписанні договору комісії вона передала відповідачу оригінали документів на квартиру АДРЕСА_1 .

Також, у той же день 10 квітня 2010 року між сторонами укладено нотаріально посвідчені тим же нотаріусом за реєстровим № 704 договір позики на суму 6 500 доларів США, що на момент укладення договору за офіційним курсом НБУ складало суму у розмірі 51 480 грн, строком повернення коштів до 10 квітня 2011 року, а також договір іпотеки за реєстровим № 706, відповідно якого вона передала в іпотеку належну їй на праві власності вищевказану квартиру відповідачу.

Таким чином, вона вважала зазначений договір комісії фіктивним правочином (стаття 234 ЦК України), оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків зумовлених ним, його було укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, підписання якого передувало укладенню спірного правочину.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір комісії, посвідчений 10 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. А. та зареєстрований в реєстрі за № 709.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір комісії від 10 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., зареєстрований у реєстрі за № 709.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 червня 2020 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року залишено без змін.

27 липня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та постанови Верховного Суду від 18 червня 2020 року, в якій просила задовольнити заяву про перегляд за нововиявленими обставинами, скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та постанову Верховного Суду від 18 червня 2020 року, передати справу № 755/1791/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду (частина друга статті 423 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Відповідно до зазначених вимог закону переглянуті за нововиявленими обставинами можуть бути лише ті рішення суду касаційної інстанції, якими судове рішення було змінено або ухвалено нове судове рішення.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відтак, постанова суду апеляційної інстанції не може бути предметом перегляду за нововиявленими обставинами, оскільки статтями 423-429 ЦПК України не передбачено перегляд такого судового рішення за нововиявленими обставинами судом касаційної інстанції.

Ураховуючи те, що суд касаційної інстанції власне судове рішення у справі не ухвалював, а залишив без змін постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року, заява ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 18 червня 2020 року не підлягає розгляду Верховним Судом, оскільки він не є судом тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення у цій справі.

Таким чином, заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та постанови Верховного Суду від 18 червня 2020 року за нововиявленими обставинами підлягає поверненню.

Керуючись статтями 423, 425 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та постанови Верховного Суду від 18 червня 2020 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору комісії недійсним повернути.

Заяву разом з доданими до неї матеріалами повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська