Постанова

Іменем України

12 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 460/1254/15

провадження № 61-40566св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - прокурор Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області на постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 року у складі суддів: Приколоти Т. І., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року прокурор Яворівського району Львівської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих державі.

Позов мотивований тим, що у процесі приватизації державного майна шляхом продажу на аукціоні між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області та ОСОБА_1 14 червня 2001 року був укладений договір № 367 купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва - бази госпспособу у селі Старичі Яворівського району Львівської області, за умовами якого відповідач зобов`язався добудувати вказаний об`єкт незавершеного будівництва до 14 червня 2004 року, проте своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим договір від 14 червня 2001 року № 367 було розірвано в судовому порядку та зобов`язано ОСОБА_1 по акту приймання-передачі повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України у Львівській області у державну власність спірний об`єкт незавершеного будівництва. Згідно з актом прийому-передачі від 18 січня 2013 року об`єкт незавершеного будівництва повернуто у державну власність. Висновком оцінки об`єкта незавершеного будівництва визначено його вартість станом на 22 грудня 2006 року, яка склала 63 945,00 грн. 29 листопада 2013 року Регіональне відділення Фонду державного майна у Львівській області направило ОСОБА_1 вимогу у 20-денний термін добровільно сплатити суму завданих державі збитків, яка відповідачем залишена без реагування.

З урахуванням викладеного, прокурор Яворівського району Львівської області просив стягнути з ОСОБА_1 , як з колишнього власника об`єкта приватизації, завдані державі збитки в розмірі 63 945,00 грн на користь Регіонального відділення Фонду державного майна у Львівській області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 09 червня 2016 року у складі судді Тесля Б. І. позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Регіонального відділення Фонду державного майна у Львівській області збитки завдані державі в розмірі 63 945,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність значної кількості складових приватизованого об`єкту незавершеного будівництва свідчить про завдання покупцем збитків державі в особі уповноваженого органу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 червня 2016 року скасовано, у задоволенні позову Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого стороною відповідача заявлено відповідне клопотання у суді першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У поданій 18 липня 2018 року касаційній скарзі, заступник прокурора Львівської області посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував строк позовної давності, який позивачем не пропущено, оскільки лише з моменту підписання 18 січня 2013 року акта приймання-передачі об`єкта незавершеного будівництва та складення 11 жовтня 2013 року висновку про вартість майна, з метою встановлення розміру збитків, завданих об`єкту приватизації, у позивача виникло право на позов. Даний позов пред`явлено прокурором 17 квітня 2015 року, тобто у межах законодавчо визначеного строку позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У поданому 29 серпня 2018 року відзиві, Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області просить касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити, постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 року скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що судом першої інстанції на підставі встановлених обставин і норм матеріального права зроблено правильний висновок про обґрунтованість позову прокурора та не пропущення позивачем строку позовної давності.

ОСОБА_1 у поданому в вересні 2018 року відзиві просить касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області, доводи якої вважає необґрунтованими, залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, яка ухвалена із дотриманням норм матеріального і процесуального права, - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги заступника прокурора Львівської області здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 14 червня 2001 року у процесі приватизації державного майна між Регіональним відділенням Фонду Державного майна України у Львівській області (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 367 об`єкту незавершеного будівництва - бази госпспособу у селі Старичі Яворівського району Львівської області.

Пунктом 5.4 цього договору сторони визначили, що покупець зобов`язується добудувати вказаний об`єкт незавершеного будівництва протягом трьох років, тобто до 14 червня 2004 року.

Відповідно до пункту 7.3 договору у разі невиконання покупцем умов цього договору продавець має право, у встановленому порядку, на розірвання договору, відшкодування завданих збитків у цінах, діючих на момент розірвання договору, та повернення об`єкта незавершеного будівництва у власність продавця.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2006 року у справі № 2-1843/2006 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області до ОСОБА_1 про розірвання договору, зобов`язано ОСОБА_1 за актом приймання-передачі повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України у Львівській області у державну власність об`єкт незавершеного будівництва - базу госпспособу у селі Старичі Яворівського району Львівської області.

Спірний об`єкт незавершеного будівництва повернуто до державної власності згідно з актом приймання-передачі, складеного та підписаного сторонами 18 січня 2013 року.

Наказом Регіонального відділенням Фонду Державного майна України у Львівській області № 00303 від 22 лютого 2013 року затверджено протокол від 31 січня 2013 року № 16 засідання Регіонального відділення Фонду Державного майна України у Львівській області з повернення у державну власність об`єктів приватизації у зв`язку з розірванням договорів купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва.

Наказом Регіонального відділенням Фонду Державного майна України у Львівській області від 11 жовтня 2013 року № 01395 «Про затвердження висновків оцінювача про вартість майна об`єкту незавершеного будівництва - база госпспособу (Львівська область, Яворівський район, с. Старичі), затверджено цей висновок про вартість майна в сумі 63 945,00 грн.

Вимога Регіонального відділення Фонду Державного майна України у Львівській області про добровільну сплату вказаної суми збитків, відповідачем не виконана.

Таким чином між сторонами спір виник з приводу повернення коштів внаслідок розірвання договорів купівлі-продажу державного майна, укладених у порядку приватизації.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Статтею 3 ЦПК Українивизначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

ЦПК України в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15 ЦПК України у вказаній редакції).

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України(у редакції, чинній на момент звернення з позовом) право звертатися до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Пунктом 1 частини першої статті 12 ГПК України(у відповідній редакції) передбачалося, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна.

Статтею 30 Закону України «Про приватизацію державного майна» (тут і далі у редакції, чинній на момент звернення з позовом) було встановлено, що спори щодо приватизації державного майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому ГПК України.

Аналогічні положення про розгляд господарськими судами справ у спорах щодо приватизації майна у чинних редакціях містять і пункт 2 частини першої статті 20 ГПК України та стаття 30 Закону України «Про приватизацію державного майна».

За змістом пункту 22 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного або комунального майна» приватизацією є платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб.

До об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать, зокрема об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані (частина перша статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна»).

Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню у державну власність, включаючи земельну ділянку.

Спори щодо приватизації державного (або комунального) майна виникають у зв`язку з його відчуженням, зміною чи припиненням правомочностей держави на таке майно та виникненням відповідного обсягу прав у суб`єктів права приватної власності. За загальним правилом спори щодо приватизації державного майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних так і фізичних осіб.

Відтак, враховуючи характер спірних правовідносин, а також наявність прямої вказівки закону на вид судочинства, у якому має розглядатись така категорія справ, спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правову природу юридичного спору та не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Такий же правовий висновок щодо віднесення до господарської юрисдикції спорів, пов`язаних із приватизацією державного майна, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 125/703/16-ц, де поміж іншого вказано й про те, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів не тільки юридичних осіб і держави, але й фізичних осіб (стаття 2 ГПК України). А також у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 335/56/16-ц (провадження № 61-5873св18), від 31 липня 2019 року у справі № 682/1182/16-ц (провадження № 61-30181св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 182/18/17 (провадження № 14-702 цс 19).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК Українисудове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Частиною третьою статті 400 ЦПК Українивизначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене та у зв`язку з тим, що суди як першої, так і апеляційної інстанцій розглянули по суті господарський спір, ухвалені рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18 (провадження № 14-524цс19), колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 червня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 року скасувати.

Провадження у справі № 460/1254/15 за позовом прокурора Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих державі - закрити.

Роз`яснити прокурору Яворівського району Львівської області, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач має право звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:В.С. Жданова В.М. Ігнатенко
В.А. Стрільчук М.Ю. Тітов