ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6534/20 Справа № 188/1812/19 Суддя у 1-й інстанції - Полубан М. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок та стягнення грошової суми, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок та стягнення грошової суми.

Позовна заява мотивована тим, що з відповідачем по справі ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 14.04.1979 року по березень 2019 року. Від сумісного життя мають двох дітей, які на цей час мають свої сім`ї.

За час сумісного проживання йому був виділений будинок АДРЕСА_1 , який належав Петропавлівській птахофабриці.

У зв`язку з приватизацією державного житла, 26.06.2003 року він звернувся до Васильківської сільської ради Петропавлівського району, як органу приватизації житла, із заявою про приватизацію вказаного будинку.

06 липня 2003 року йому було видано свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване у книзі реєстрації за номером № 5-91 від 01.09.2003 року.

01 вересня 2003 року він зареєстрував право власності на будинок в органах БТІ за реєстраційним номером 2471517.

Згідно свідоцтва про право власності на будинок, право власності на будинок було зареєстровано в рівних частках по 1/2 за позивачем та відповідачем.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.03.2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після виникнення спору та припинення сімейних відносин, 27.12.2018 року сторони вирішили розділити сумісно нажите майно добровільно.

За умовами їх спільної домовленості, позивач повинен був сплатити відповідачці 5 000,00 доларів США, що на той час складало 135 000,00 грн.

Він запропонував відповідачу звернутися разом до оцінювача нерухомого майна, встановити вартість будинку, а потім, разом звернутися до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення угоди. Але відповідач запропонувала йому свій варіант поділу, а саме: він повинен був їй сплатити 5 000,00 доларів США, щоб вона за ці гроші купила квартиру, і вона не буде мати ніяких претензій до бджолосімей, меду і своєї частки будинку.

Він погодився на це і дав відповідачці 5 000,00 доларів США, а вона у свою чергу написала розписку, що вона отримала гроші за свою 1/2 частку житлового будинку і ні яких претензій немає.

Крім того, відповідач забрала майно на свій вибір, про що також написала розписку. Він також надав відповідачу дві розписки про передачу грошей в сумі 5 000,00 доларів США та передачу майна, яке є сумісною власністю та що вона немає до нього ніяких фінансових претензій.

Під час передачі грошей вони домовилися, що після добровільного розподілу господарських речей вони разом звернуться до нотаріальної контори щодо оформлення права власності на 1/2 частку будинку належної відповідачу.

Разом з відповідачем вони звернулися до нотаріальної контори Межівського району Дніпропетровської області, щоб укласти правочин щодо передачі права власності 1/2 частки будинку належної відповідачу йому, але нотаріус їм пояснив, що такий правочин укладається за місцем реєстрації будинку.

Позивач також звернувся до ТОВ "Земля і право" про оцінку будинку АДРЕСА_1 .

За результатами оцінки, остаточна вартість будинку з урахуванням його зносу складає 27 575,00 грн. Частка відповідача (1/2 частина) становить 13 788,00 грн.

Вважав, що відповідач порушила умови їх домовленості, стала ухилятися від належного оформлення договору купівлі-продажу. Він письмово звернувся до відповідача з пропозицією звернутися разом до відділу земельних ресурсів за отриманням кадастрового номеру, але відповідач не виявила бажання звернутися до відділу земельних ресурсів та взагалі не відповіла на його письмову пропозицію.

Позивач знову запропонував відповідачу звернутися до нотаріальної контори з метою укласти договір купівлі-продажу належної їй частки будинку, за яку вона отримала від нього грошові кошти, але відповідач знову не відповіла на його запрошення і до цього часу ухиляється від посвідчення їх домовленості в нотаріальному порядку.

Позивач зазначав, що він зробив все від нього залежне, щоб вирішити це питання мирним шляхом, але відповідачка навмисно створює обставини з метою уникнення взятих на себе зобов`язань.

Крім того, зазначав, що йому стало відомо, що відповідач за отримані від нього грошові кошти придбала квартиру АДРЕСА_2 , яку зареєструвала на ім`я їх неповнолітнього онука ОСОБА_4 або на ім`я їх доньки - матері онука ОСОБА_4 , ОСОБА_6 . Факт придбання квартири після отримання грошей відповідач ретельно приховує, а своє місце проживання вказує - місто Покровське Донецької області.

Дії відповідача свідчать про її незгоду на отримання грошової компенсації за свою частку будинку, незважаючи на те, що вона фактично отримала таку компенсацію, що підтверджується розпискою від 27.12.2018 року.

Позивач вважав, що всі подальші дії відповідача після отриманих від нього грошей, свідчать про її шахрайські дії щодо незаконного заволодіння коштами, зловживаючи його довірою.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 дійсним; визнати за ним право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Васильківською сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області, за реєстровим номером № 5-91 від 05.07.2003 року; стягнути з ОСОБА_2 на його користь в рахунок повернення залишкової суми грошових коштів отриманих нею за продаж 1/2 її частки будинку АДРЕСА_1 4 470,00 доларів США, що становить 126 694,00 грн.; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22.04.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.04.1979 року по березень 2019 року.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.03.2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.16-17).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.07.2003 року житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частинах по 1/2 частині (а.с.32).

Вказані обставини підтверджуються також і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.31) та не заперечуються сторонами у справі.

Згідно розписки від 27.12.2018 року ОСОБА_2 за спільною згодою отримала від ОСОБА_1 5 000,00 доларів США за свою частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Крім того, установлено, що у березні 2019 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, та з урахуванням уточнень, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення грошових коштів в сумі 5 000,00 доларів США, що становить 135 000,00 грн., отриманих шляхом обману.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що з 14.04.1979 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . За останні два роки стосунки між позивачем та відповідачем значно погіршились, спільно проживати стало неможливо, в результаті чого шлюб було розірвано та прийнято рішення про поділ майна. Позивач і відповідач є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних долях по 1/2 частині за кожним. Позивач зазначав, що вони домовились добровільно розділити вказане майно, в результаті чого він сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США, що еквівалентно 135 000,00 грн. за її частку будинку. Позивач вважав, що відповідач отримала від нього гроші шляхом обману, оскільки відмовилась від укладання договору купівлі-продажу її частки будинку, що і зумовило його звернутися до суду.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.11.2019 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано жодних доказів в підтвердження наявності в діях відповідача обману по відношенню до позивача, що потягло б за собою настання правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки або обману, на що посилається позивач в уточненій позовній заяві. Таким чином, застосування наслідків визнання правочину недійсним у виді відшкодування збитків, можливо тільки при наявності правочину та визнання його недійсним. Відповідних позовних вимог позивачем не заявлено, вимог щодо доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не виконано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що між сторонами не було укладено в установленому законом порядку договору купівлі-продажу частини будинку, а були лише наміри вчинити такий правочин. Наявна в матеріалах справи розписка щодо передачі грошей за частину спірного будинку, без належного укладання договору, не вважається укладеним договором і відповідно він не може визнаватись дійсним в судовому порядку. Оскільки, вимога про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку є похідною від основної, то вона також не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2005 року), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 і 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Доводи позивача приведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання позивача на те, що відповідач отримала від нього гроші шляхом обману, є безпідставними, оскільки позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано доказів наявності в діях відповідача обману по відношенню до позивача.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко