ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року

м. Харків

справа №645/4310/19

провадження № 22-ц/818/2797/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач : ОСОБА_2

розглянувши в порядку ст.369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року у складі судді Григор`єва Б.П.,-

в с т а н о в и в :

10 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів , в якому просив стягнути 151 000,00 грн., інфляційній збитки за період з 01.07.2017 по 01.06.2019 року в сумі 37 070, 50 грн., 3 % річних за період з 01.07.2017 по 01.07.2019 року в сумі 9 146,88 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 - 169 816 грн. 11 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1698,16 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року повністю та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладання між ним та відповідачем договору доручення в розумінні закону, оскільки з матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися правовідносини представництва. Вважає, що у зв`язку з недоведеністю факту укладання договору доручення, відсутні правові підстави для задоволення позову. Також судом першої інстанції не були досліджені та прийняті до уваги факти того, що позивач не мав жодної можливості самостійно та за свій рахунок погасити заборгованість, яка існувала у нього перед третіми особами щодо сплати за комунальні послуги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині позовних вимог в задоволені яких відмовлено позивачем не оскаржено і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку , що позовні вимоги про стягнення з відповідача 151000,00 грн., які були отримані ним після продажу належної позивачу квартири, підлягають задоволенню, оскільки договір доручення, який був укладений між сторонами, виконано в частині продажу квартири. Проте кошти, отримані від продажу квартири позивачу не повернуто . Тобто з дня закінчення дії довіреності 08.05.2018 року між сторонами виникли грошові зобов`язання. Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат на 3 % річних підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 08.05.2018 року по 01.07.2019 року. За період з 08.05.2018 року по 01.07.2019 року розмір інфляційних витрат складає 13616,11 грн., а розмірі 3 % річних складає 5200,00 грн.

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що довіреністю від 07 травня 2015 року, посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Ємельяновою І.Г., ОСОБА_1 (Довіритель) уповноважив ОСОБА_2 (Повірений) продати за ціну та на умовах за своїм розсудом належну йому квартиру АДРЕСА_1 , купити на його ім`я на умовах та за своїм розсудом квартиру в м. Харкові. Довіреність вчинена на підставі усного договору доручення Довірителем та Повіреним, видана та три роки і дійсна до 07.05.2018 року. ( а.с. 9).

Згідно договору купівлі-продажу від 27.06.2017 , який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Шевцовим С.О., ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 ,( Продавець) продав, а ОСОБА_5 ( Покупець) купила квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено сторонами за 151000,00 грн., які за твердженням сторін, представник продавця отримав повністю від покупця ще до підписання цього договору ( а.с. 10).

Постановою Харківського апеляційного суду від 26.02.2019 року, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 27 .06.2017 недійсним та визнання права власності, залишено без змін.( а.с. 11-22).

Станом на день закінчення строку дії довіреності ОСОБА_2 квартиру на ім`я ОСОБА_1 не купив. Грошей від продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не повернув.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 237 ЦК України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частина третя статті 244 ЦК України).

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі закінчення строку довіреності або скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Частиною першою статті 1004 ЦК України встановлено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний зокрема негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Згідно частини третьої статті 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК).

Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення на користь позивача коштів отриманих відповідачем від продажу належної позивачу квартири, оскільки договір доручення, який був укладений між сторонами, виконано частково, а саме в частині продажу належній позивачу квартири. Проте, іншу квартиру на ім`я позивача придбано не було. Оскільки строк дії довіреності закінчився 07.05.2018 року з 08.05.2018 року у позивача виникло право на повернення коштів, отриманих від продажу квартири та між сторонами виникли грошові зобов`язання. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних також підлягають задоволенню за період з 08.05.2018 року по 01.07.2019 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Однак, вирішуючи питання щодо розміру інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції допустився помилки, визначивши, що за період з 08.05.2018 року по 01.07.2019 року розмір інфляційних втрат складає 13616,11 грн., а розмір 3 % річних складає 5200,00 грн.

Так, відповідно рекомендацій Верховного Суду України (лист "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 р. № 62-97р) розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

За період травень 2018 по червень 2019 ( включно) сукупний індекс інфляції дорівнює 1,090 , виходячи з наступного розрахунку :(100,0/100х100,0/100х99,3/100х100,0/100х101,9/100х101,7/100х101,4/100х100,8/100х101,0/100х100,5/100х100,9/100х101,0/100х100,7/100х99,5/100)

Сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції складає 164590,00 грн. (151000,00 х 1,090), а інфляційні втрати = 13590,00 грн. ( 164590,00-151000,00)

3 % річних від суми заборгованості 151000,00 за період прострочення: з 8 травня 2018 - 1 липня 2019.( включно), то б то за 182 календарних дня складає 2258,00 грн. (151000 х 3 х 182 дн./ 365/100)

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 13 590,00 грн., та 3 % річних у розмірі 2 258,00 грн. за період з 08.05.2018 року по 01.07.2019 року

Крім того. колегія суддів зазначає, що вимога заявлена відповідачем в апеляційній скарзі про закриття провадження у цій справі, є безпідставною, з огляду на таке.

Статтею 255 ЦПК України визначено підстави закриття провадження у справі, а саме 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не обґрунтувала з яких підстав, на її думку, провадження у справі підлягає закриттю.

Розглянувши справу в межах доводів а вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що в даній справі відсутні підстави для закриття провадження у справі.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 та п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміни в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Крім того суд першої інстанції неправильно визначив розмір судових витрат.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат , суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1698,16 грн., оскільки при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 судовий збір не сплачував, а його позовні вимоги судом задоволено частково.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції, що діяла на час звернення з позовом), судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання позову з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою розмір ставки судового збору встановлено 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розмірі 1921 гривні.

Таким чином за подання позовної заяви майнового характеру з ціною позову 197217,38 грн. (151 000,00 грн. + 37 070, 50 грн. + 9 146,88 грн.) розмір судового збору складає 1972,17 грн. (197 217,38 грн х 1%)

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України « Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно із ч.4 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 2547,24 грн. (а.с. 164).

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про зміну судового рішення, то відповідно судовий збір, понесений у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції підлягає перерозподілу та повинен покладатися на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що передбачено ч. 1, ч. 13 ст. 141, п.п. б п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Так, судом апеляційної інстанції, позов задоволено частково, загалом на суму 166848,00 грн. ( 151000,00 + 13590,00 грн. + 2258,00 грн), що складає 98,25 % від ціни позову. З урахуванням задоволених позовних вимог судовий збір понесений у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції складає 1668,50 грн., а за перегляд справи у суді апеляційної інстанції складає 2502,66 грн

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили що позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» та судом першої інстанції таке питання не вирішувалося.

Отже, з ОСОБА_1 в дохід держави стягується судовий збір у розмірі 303,67 грн. , а з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1668,50 грн. - за розгляд справи у суді першої інстанції.

Крім того, відповідно до вимог п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, понесений, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 44,58 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, --

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) кошти у розмірі 151 000 (сто п`ятдесят одну) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) інфляційні втрати в сумі 13590 (тринадцять тисяч п`ятсот дев`яносто) грн. та 3 % річних в сумі 2258 (дві тисячі двісті п`ятдесят вісім) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі у 303 ( триста три ) грн. 67 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1668 ( одна тисяча шістсот шістдесят вісім) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 44 ( сорок чотири) грн.58 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.В. Котелевець

В.Б. Яцина