Справа № 509/886/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Сакуна Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та володіння майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 , 25.02.2020 р. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та володіння майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позивачка зазначила, що вона є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2013 року, реєстрація права власності підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також вказує, що відповідач був поселений у вищевказаний житловий будинок та відповідно зареєстрований за вказаною адресою на підставі безстрокового та безоплатного договору найму, укладеного 12 березня 2012 року з попереднім власником будинку ОСОБА_4 , та вказаний договір припинив свою дію в силу ч.1 ст. 821 ЦК України.

Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм , до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Після закінчення терміну дії договору відповідач проживав у цьому будинку в якості члена сім`ї доньки позивача ОСОБА_5 , шлюб з якою було розірвано 17 січня 2017 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області, яке набуло чинності 08.06.2017 року.

Після закінчення строку дії договору найму та припинення сімейних відносин з донькою позивачки відповідач добровільно приміщення не звільнив, хоча він мав право користування зазначеним житлом яке було похідним від права його колишньої дружини, яка є членом сім`ї власника житлового будинку.

Позивачка вважає, що з 08.06.2017 року, з дня як судове рішення про розірвання шлюбу набуло чинності, відповідач втратив право користування житловим будинком.

Позивачка є власником житлового будинку, спільним побутом із відповідачем не пов`язана, оскільки ніколи з ним не проживала у спірному житлі, та не вела з ним спільного господарства, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

В зв`язку з чим позивачка наполягала на вимогах про про усунення перешкод у здійсненні права користування та володіння майном шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням.

Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що він позов не визнає, вважає себе членом сім`ї, вказує, що він з членами сім`ї витрачав власні та сімейні кошти на будівництво та оздоблення будинку, а також зазначає, що він веде спільне господарство з членами його сім`ї, підкреслює, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє членів сім`ї власника будинку права користування найманим приміщенням ,а в разі відсутності угоди між власником і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих правовідносин застосовується правила, встановлені ст. 162 ЖК України (укладання угоди про плату за користування житлом та комунальні послуги), а також відповідач посилається на ст. 319, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 156 ЖК України.

Також, в клопотанні про долучення доказів по справі представник відповідача зазначає, що згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 за № 90 від 27.04.2020 р. відповідач ОСОБА_3 вибув у відрядження для виконання службових бойових завдань, додавши при цьому копію вищевказаного Наказу.

У відповіді на відзив позивачка вказує, що вона є тещею відповідача, він не являється і ніколи не був членом її сім`ї, а шлюб між відповідачем та донькою позивачки ОСОБА_5 розірваний згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 січня 2017 року, яке набрало законної сили 08.06.2017 року.

Згідно ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Позивачка заперечує те, що відповідач на теперішній час веде спільний побут з ОСОБА_5 , що є донькою позивачки, вказує, що після розірвання між ними шлюбу у 2017 році їх спільне проживання у вищевказаному будинку є вимушеним та обумовлене тим, що відповідач добровільно не бажає зніматися з реєстраційного обліку місця проживання та виселятися. Жодного рішення суду, яке б встановлювало факт проживання однією сім`єю донькою позивачки ОСОБА_5 з відповідачем ОСОБА_3 після розірвання шлюбу між ними не існує, доводи відповідача з цього приводу є надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Після отримання відповіді на відзив позивачки письмові заперечення від ОСОБА_3 не надходили.

В судовому засіданні 19.08.2020 р. представник позивачки підтримав позовні вимоги, вказав, що позивачка має перешкоди у користування власністю, оскільки не може користуватися власними приміщеннями, які займає відповідач та зберігає в них свої речі, також зазначив, що відповідач майже три роки не бажає добровільно звільнити будинок та з цих причин виникають сварки, наполягає на позбавленні відповідача права користування спірним будинком та вказує, що відповідач є військовослужбовцем, який має право на службове житло, яке надається Міністерством Оборони України та державою, в зв`язку з чим право на житло відповідача не порушується.

Представник відповідача просив у позові відмовити, послався на обставини та аргументи, які зазначені у відзиві на позов.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, вислухвши представників сторін та надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлені наступні обставини:

ОСОБА_2 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2013 року, реєстрація права власності підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_3 вселився у вищевказаний житловий будинок та відповідно зареєстрований за вказаною адресою на підставі безстрокового та безоплатного договору найму, укладеного 12 березня 2012 року з попереднім власником будинку ОСОБА_4 .

Відповідач вселився та проживав у цьому будинку в якості члена сім`ї доньки позивача ОСОБА_5 , і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був розірваний 17 січня 2017 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області. Рішення суду набуло чинності 08.06.2017 року.

Після розлучення з ОСОБА_5 відповідач припинив сімейні стосунки з ОСОБА_5 але добровільно звільнити приміщення та зніматися з реєстраційного обліку місця проживання за адресою вищевказаного житлового будинку відповідач відмовляється, чим порушує права власності позивачки.

Відповідач не є членом сім`ї позивачки, спільним побутом з нею не пов`язаний.

Суду не надано доказів, що відповідач витрачає власні кошти на утримання будинку, а також, що він веде спільне господарство з позивачем або членами його сім`ї.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

За статтею 314 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач поселився у спірний будинок на підставі договору найму від 12 березня 2012 року, після закінчення терміну дії договору у 2017 року проживав у цьому будинку в якості члена сім`ї доньки позивача ОСОБА_5 , і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Таким чином, відповідач мав право користування зазначеним житлом яке було похідним від права його колишньої дружини, яка є членом сім`ї власника житлового будинку, тому з 08.06.2017 року, з дня як судове рішення про розірвання шлюбу набуло чинності, відповідач втратив право користування житловим будинком.

Позивачка є власником житлового будинку, спільним побутом із відповідачем не пов`язана, оскільки ніколи з ним не проживала у спірному житлі, та не вела з ним спільного господарства, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

При ухваленні рішення суд враховує також правові висновки в аналогічних справах, які виклав: Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, Верховний Суд в постанові від 27.02.2019 року в справі №357/7940/16-ц, Верховний Суд в постанові від 14.08.2019 року в справі №702/101/18.

Посилання відповідача на те, що він не має власного житла відхиляються судом, оскільки згідно ст. 12 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п.п. 1,2,7,9,12-15,18 Постанови КМУ від 3 серпня 2006 р. N 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства в порядку та на умовах визначених законодавством.

В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем з 2014 р., він не заперечував право відповідача на службове житло але не зміг пояснити чи звертався відповідач до командира військової частини з питанням про надання йому службового житла та постановлення на облік, як особи, що потребує поліпшення житлових умов, не зазначив чи збирається відповідач скористатися своїм правом на службове житло та не назвав причин, які могли перешкодити реалізації його права на житло.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки відповідач перешкоджає позивачці використовувати свою власність у повному обсязі, порушене право позивачки підлягає захисту згідно ч.1 ст.391 ЦК України, а саме усуненням перешкод у здійсненні права користування та володіння майном шляхом позбавлення відповідача права користування спірним житловим приміщенням.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,право особина справедливийі публічнийрозгляд його справиупродовж розумногостроку кореспондуєтьсяз обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України, ст.ст.16,314,316,317,319,321,383,391 ЦК України,

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні та володінні ОСОБА_2 житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , права користування цим житловим будинком.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копій до апеляційної інстанції, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя В.К.Кочко