ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1057/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/625/20 Категорія: 311000000 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Василенко Л. І., Карпенко О. В.

За участі секретаря Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Червонослобідська сільська рада Черкаського району Черкаської області;

особа, яка подає апеляційну скаргу - відповідач Червонослобідська сільська рада Черкаського району Черкаської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 року, постановленого під головуванням судді Суходольського О. М. у Черкаському районному суді Черкаської області 17.04. 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди ,-

в с т а н о в и в :

23 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що розпорядженням Червонослобідського сільського голови від 10.08. 2016 року № 343 ОСОБА_1 було прийнято на посаду тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради на 0,5 ставки посадового окладу з 10 серпня 2016 року за строковим трудовим договором та розпорядженням від 03.01.2017 року № 03 переведено з 0,5 ставки посадового окладу на повний посадовий оклад та укладено безстроковий трудовий договір від 03 січня 2017 року. Будь-які інші угоди до вказаного договору між позивачем та роботодавцем не укладалися.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається, що 10 вересня 2018 року їй було оголошено розпорядження виконуючого повноваження Червослобідського сільського голови від 07.09.2018 року № 0З-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 з посади».

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2018 року визнано незаконним та скасовано розпорядження виконуючого повноваження голови секретаря Червонослобідської сільської ради від 27.06.2018 року № 85 «Про внесення змін до п. 1 розпорядження № 343 від 10.08.2016 року та до п. 1 розпорядження № 03 від 03.01.2017 року.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження виконуючого повноваження сільського голови, секретаря сільської ради Дубовик Ю.А. від 07.09. 2018 року № 0З-ОС «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ».

Поновлено позивача на посаді тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради.

Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27039 (двадцять сім тисяч тридцять дев`ять) грн. 72 коп.

Стягнуто з Червонослобідської сільської ради Черкаського району на користь держави 2819 (дві тисячі вісімсот дев`ятнадцять) грн. судового збору.

Рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за 1 місяць.

Однак, позивач ОСОБА_1 вказує, що лише 14.01.2019 року розпорядженням № 03-ОС ОСОБА_1 поновлено на роботі та 14.01.2019 року сільський голова видала розпорядження № 04-ОС, яким позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради згідно «п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації з 14 січня 2019 року.»

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2019 року визнано незаконним та скасовано розпорядження сільського голови Червонослобідської сільської ради від 14 січня 2019 року № 04-ОС «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради.

Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27823 грн. 48 коп., з відрахуванням всіх необхідних обов`язкових податків та платежів та 2000 грн. моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за 1 місяць допущено до негайного виконання.

Рішення набрало законної сили 23.09.2019 року, оскільки згідно постанови Черкаського апеляційного суду залишено без змін.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що розпорядження про поновлення її на роботі не видане до цього часу, а в трудовій книжці не зроблено новий запис згідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінсоцзахисту населення від 29.07.93 року № 58. До роботи ОСОБА_1 так і не була допущена.

Позивач ОСОБА_1 посилається, що з розпорядженням про звільнення, як і про поновлення на роботі її не ознайомлено.

30 вересня 2019 року ОСОБА_1 згідно поданої нею заяви позивача було звільнено за угодою сторін. Розрахунку із позивачем ОСОБА_1 на час звернення до суду із позовом не проведено.

Тому позивач ОСОБА_1 , враховуючи, що на даний час рішення суду не виконано, та за період з 23.04.2019 року по 30.09.2019 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 41 931,16 грн., компенсація за невикористану відпустку становить 4310,68 грн. та вона вважає, що їй заподіяна моральну шкода, оцінена позивачем у розмірі 10000 грн., то позивач ОСОБА_1 просила стягнути на її користь із відповідача вказані вище суми.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області (місцезнаходження: с. Червона Слобода Черкаського району Черкаської області, вул. Соборна, 2/1, код 26323717) на користь ОСОБА_1 (мешканки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 41931 (сорок одна тисяча дев`ятсот тридцять одна) гривня 16 (шістнадцять) копійок з урахуванням коригування на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4310,68 (чотири тисячі триста десять) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок, моральну шкоду у сумі 10000 (десять тисяч) гривень та судові витрати у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривна 60 (шістдесят) копійок.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу 18 травня 2020 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що з даним рішення судуне погоджується, оскільки рішення прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів по справі, із порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування.

Скаржник вказує, що обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 41 931 грн. 16 коп. з урахуванням коригування на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, позивач надала розрахунок, з якого вбачається , що, починаючи з 23.04. 2019 року по 30.09. 2019 року минуло 107 робочих днів, які позивачем були помножено на 391 грн. 88 коп. - середньоденний заробіток. Проте, відповідач - Червонослобідська сільська рада Черкаського району Черкаської області не погоджується з даною сумою, яка підлягає стягненню, оскільки в даний розрахунок варто врахувати те, що рішення Черкаського районного суду Черкаської області по справі № 707/201/19 було прийнято 23.04. 2019 року, в свою чергу, 04.07.2019 року було відкрито провадження в Апеляційному суді Черкаської області, тому саме із 04 липня 2019 року починається підрахунок строків на розгляд апеляційної скарги, який не може бути більше 60 днів, вважає скаржник. На думку представника відповідача, кількість днів, за які підлягає виплата позивачеві коштів становить 90 робочих днів. Тому, правильна сума на переконання скаржника, середнього заробітку за час вимушеного прогулу має складати 35 296 грн. ( 90 х 391,88 =35 269 грн. ).

Скаржник у апеляційній скарзі вказує, що не погоджується із вимогами позивача про стягнення із відповідача - Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_1 компенсації за невиплачену відпустку у сумі 4 310, 68 грн. Скаржник вважає, що позивач ОСОБА_1 не надала будь - яких документів, які б свідчили про порушення законодавства щодо відмови у відпустці, виплати компенсації за невикористану відпустку, не допуск на робоче місце, тому, на думку відповідача, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Також скаржник не погоджується із вимогами позивача про стягнення моральної шкоди. В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачу ОСОБА_1 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі, позивач оцінює заподіяну їй шкоду, та з чого вона при цьому, виходить , а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. На переконання скаржника, розмір моральної шкоди, яку стягнув суд першої інстанції є занадто великим та без будь - яких доказів на підтвердження завданої скаржником моральної шкоди позивачу.

Представник Червонослобідської сільської ради вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди за порушення трудових прав не підлягають задоволенню , оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, тому слід відмовити позивачу у їх задоволенні.

З урахуванням вищевказаного, Червонослобідська сільська рада Черкаського району Черкаської області просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 року та ухвалити в нове рішення, яким відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

01 липня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ґудзь О. С. Вх. № 6888/20 Вх.

У відзиві представник позивача зазначає, що розпорядженням Червонослобіського сільського голови від 10.08.2016 року № 343 позивача ОСОБА_1 було прийнято на посаду тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради Черкаського району на 0,5 ставки посадового окладу з 10 серпня 2016 року за строковим трудовим договором.

Розпорядженням від 03.01.2017 року № 03 ОСОБА_1 переведено з 0,5 ставки посадового окладу на повний посадовий оклад та укладено безстроковий трудовий договір від 03 січня 2017 року.

10 вересня 2018 року позивачу ОСОБА_1 було оголошено розпорядження виконуючого повноваження Червослобідського сільського голови від 07.09. 2018 року № 103-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 з посади».

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2018 року визнано незаконним та скасовано розпорядження виконуючого повноваження голови секретаря Червонослобідської сільської ради від 27.06. 2018 року № 85 «Про внесення змін до п. 1 розпорядження № 343 від 10.08.2016 року та до п. 1 розпорядження № 03 від 03.01.2017 року. Визнано незаконним та скасовано розпорядження виконуючого повноваження сільського голови, секретаря сільської ради Дубовик Ю.А. від 07.09.2018 року № 103 - ОС «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради. Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27039 (двадцять сім тисяч тридцять дев`ять) грн. 72 коп. Стягнуто з Червонослобідської сільської ради Черкаського району на користь держави 2819 (дві тисячі вісімсот дев`ятнадцять) грн. судового збору.

Рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за 1 місяць.

Проте, лише 14.01.2019 року розпорядженням № 03-ОС позивача ОСОБА_1 поновлено на роботі. В той же день, 14.01.2019 року сільський голова видала розпорядження № 04-ОС, яким ОСОБА_1 знову звільнено з посади тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради згідно «п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації з 14 січня 2019 року».

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2019 року визнано незаконним та скасовано розпорядження сільського голови Червонослобідської сільської ради від 14 січня 2019 року № 04-ОС «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ». Поновлено позивача ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради. Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27823 грн. 48 коп., з відрахуванням всіх необхідних обов?язкових податків та платежів. Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь позивача 2000 грн. моральної шкоди. Допущено рішення в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі та стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за 1 місяць до негайного виконання.

При проголошенні вказаного рішення був присутній представник відповідача, якому було достовірно відомо про поновлення позивача на роботі та про необхідність негайного виконання рішення суду. Проте, коли позивач ОСОБА_1 з`явилася на своє робоче місце, звернулася до відповідача, то до роботи її допущено не було, а було повідомлено, що судове рішення буде оскаржено в апеляційному порядку.

У зв`язку із невиконанням рішення суду, оскільки наказ про поновлення на посаді не був виданий відповідачем, запис у трудовій книжці позивача не був зроблений, то позивач, захищаючи свої порушені права, змушена була звернутись до суду за захистом, так як лише 30 вересня 2019 року її звільнили за згодою сторін. При цьому, не виплатили середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану частину відпустки.

Доводи відповідача, що він повністю розрахувався з позивачем, тому не має підстав для задоволення її вимог про стягнення коштів з відповідача є необгрунтованими та безпідставними, які не відповідають вимогам закону, тому не підлягають до задоволення апеляційним судом, вважає представник позивача.

Щодо непогодження відповідача із стягненням моральної шкоди, то представник позивача вказує, що порядок відшкодування моральної шкоди, передбачений ст. 237 -1 КЗпП України, іншими законами, що дають підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача. Позивач двічі поновлювалася судом на посаді, втретє змушена звертатись до суду, доводячи своє незаконне звільнення та невчасну виплачу заробітної плати, що завдало їй моральних страждань, які вимагали значних зусиль для організації свого життя та подолання страху , стресу, почуття незахищеності. Позивач ОСОБА_1 змушена була позичати кошти у родичів, що принижувало її честь та гідність, впливало на стосунки з оточуючими людьми. Тому позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, і вважає, що суд обґрунтовано виніс рішення про задоволення вимог позивача в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ґудзь О. С. просить залишити рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та її представника, представника відповідача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру стягнення моральної шкоди, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 2.ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення суду повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є : неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 41 931, 16 грн. за період із 23.04. 2019 року по 30.09. 2019 року, про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4 310, 68 грн., стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, керуючись при цьому нормами трудового законодавства.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.04. 2019 року по 30.09. 2019 року, погодившись із розрахунком позивача про стягнення 41931, 16 грн. Суд вказав, що заперечення відповідача щодо суми середнього заробітку за період, на якому наполягає відповідач не знайшли свого підтвердження доказами та вимогами закону, тому не приймаються до уваги судом.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність вимог щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки, задовольнивши вимоги позивача про стягнення 4310, 68 грн., перевіривши правильність розрахунку позивача згідно до вимог закону.

Судом першої інстанції зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди є законними, доведеними, обґрунтовані належними доказами, а тому суд дійшов висновку , що вони підлягають до задоволення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції враховуючи конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, а також тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках також дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди 10000 гривень підлягає повному задоволенню, оскільки суд вважав справедливим розмір відшкодування моральної шкоди, заявлений позивачем у сумі 10 000 грн.

Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що дійсно суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Разом з тим, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає частковому задоволенню на користь позивача з відповідача, вважає колегія суддів, суд першої інстанції не повністю звернув увагу на обставини справи, тривалість невиконання рішення суду, задоволення інших вимог позивача щодо стягнення коштів з відповідача, оскільки слід звернути увагу, що на користь позивача стягнуто понад 46000 гривень з відповідача, те що позивач працевлаштована з жовтня 2019 року, а тому розмір моральної шкоди є завищеним, не відповідає обставинам даного трудового спору, вимогам розумності та справедливості.

Тому апеляційний суд вважає, що висновок суду щодо повного задоволення вимог щодо стягнення розміру моральної шкоди не в повній мірі відповідає вимогам закону та обставинам справи, судом допущено порушення вимог матеріального права, що є підставою для зміни рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення моральної шкоди відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12,81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 вбачається, що розпорядженням Червонослобідського сільського голови від 10.08.2016 року № 343 позивача ОСОБА_1 було прийнято на посаду тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради на 0,5 ставки посадового окладу з 10 серпня 2016 року за строковим трудовим договором та розпорядженням від 03.01.2017 року № 03 переведено з 0,5 ставки посадового окладу на повний посадовий оклад та укладено безстроковий трудовий договір від 03 січня 2017 року. Будь-які інші угоди до вказаного договору між позивачем та роботодавцем не укладалися.

10 вересня 2018 року ОСОБА_1 оголошено розпорядження виконуючого повноваження Червослобідського сільського голови від 07.09.2018 року № 103 - ОС «Про звільнення ОСОБА_1 з посади» ( а. с. 5 - 9).

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2019 року визнано незаконним та скасовано розпорядження сільського голови Червонослобідської сільської ради від 14 січня 2019 року № 04-ОС «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради.

Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27 823 грн. 48 коп., з відрахуванням всіх необхідних обов`язкових податків та платежів та 2000 грн. моральної шкоди. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за 1 місяць допущено до негайного виконання. ( а. с. 10 - 13).

На а. с. 14 - 16 міститься копія постанови Черкаського апеляційного суду від 23.09.2019 року згідно якої, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23.04.2019 року залишено без змін.

Оскільки вказані судові рішення є чинними на даний час, та виконаними, то колегія суддів апеляційного суду не може давати оцінку попереднім прийнятим рішенням судів щодо поновлення на посаді тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера позивача ОСОБА_1 згідно до вимог чинного законодавства, оскільки дані обставини не є предметом перегляду рішення суду в даній справі апеляційним судом згідно вимог апеляційної скарги.

Згідно даних копії довідки про доходи позивача ОСОБА_1 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача по справі ОСОБА_1 становить 391, 88 грн.(а. с. 17).

Із даних копії розпорядження сільського голови Дубовик Ю. А. від 30.09. 2019 року № 222-ОС, що міститься на а. с. 38, вбачається, що на виконання рішення Черкаського районного суд Черкаської області від 23.04. 2019 року по справі № 707/328/19 та постанови Черкаського апеляційного суду від 23.09. 2019 року по справі № 707/328/19 поновлено ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради з 14.01.2019 року, головному бухгалтеру Червонослобідської сільської ради виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах платежу за 1 місяць.

У відповідності даних копії розпорядження сільського голови Дубовик Ю. А. від 30.09. 2019 року № 228-ОС, що міститься на а. с. 39, вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади тимчасово виконуючої обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради 30 вересня 2019 року за згодою сторін. Начальнику відділу бухгалтерського обліку та звітності провести розрахунок згідно чинного законодавства.

Частиною 5 статті 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника, в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду, що суд першої інстанції вірно визначився із розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.04.2019 року по 30.09.2019 року, який необхідно стягнути, визначивши його у розмірі 41 931,16грн, а також із розміром компенсації за невикористану відпустку за цей же період у сумі 4 310,68грн. , що відповідають вимогам чинного законодавства України.

Як вбачається із матеріалів справи на виконання рішення суду від 23.04. 2019 року сільським головою було видано розпорядження про поновлення ОСОБА_1 лише 30.09. 2019 року, тобто є всі підстави вважати, що саме за цей період із 23. 04. 2019 року по 30. 09. 2019 року підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 41 931, 16 грн., тому доводи скаржника в цій частині вимог апеляційної скарги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки не відповідають вимогам закону та висновків суду не спростовують.

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується із обґрунтуванням рішення районним судом щодо задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Судом першої інстанції вірно вказано, що згідно до ч.1 та ч.4 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше, ніж 24 календарних дні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Враховуючи те, що час оплаченого вимушеного прогулу зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, робочий рік (період), за який працівниці має надаватися щорічна основна відпустка, повинен брати відлік з дня поновлення на роботі (дати звільнення працівника, яка відповідно до цього рішення визнається недійсною).

Апеляційний суд вважає, що наданий позивачем розрахунок компенсації за невикористану відпустку за період з 23.04.2019 року по 30.09.2019 року у сумі 4 310,68 грн. відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому погоджується із висновком районного суду щодо задоволення позовних вимог у частині їх стягнення.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що дані вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивач ОСОБА_1 не зверталась до відповідача щодо надання їй відпустки, позивачем не надано суду документів, які б свідчили про порушення законодавства щодо відмови у відпустці, виплати компенсації за невикористану відпустку, не допуск на робоче місце, тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача. Вказані доводи скаржника є необгрунтованими та безпідставними, оскільки відповідач до прийняття рішення судом мав можливість провести необхідні розрахунки та виплатити кошти позивачу, однак оскаржував рішення суду і добровільно його не виконував, а з дати звільнення ОСОБА_1 30 вересня 2019 року у позивача не було підстав для звернення із заявою щодо надання відпустки, оскільки лише компенсація за невикористану відпустку мала бути виплачена позивачу відповідачем, який в порушення вимог трудового законодавства, так не вчинив, що стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 .

Щодо задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., які судом першої інстанції задоволено в повному обсязі, то колегія суддів апеляційного суду частково погоджується із доводами скаржника щодо визначення розміру моральної шкоди, оскільки вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, за встановлених судом обставин справи та вимог закону, враховуючи наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена спеціальна норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно до ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров?я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв?язку з порушенням права власності.

Пунктом 9 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Апеляційний суд не погоджується в повній мірі із судом першої інстанції щодо визначення розміру моральної шкоди, оскільки, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції врахував, як вважав суд, конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках тому, районний суд вважав справедливим розмір відшкодування моральної шкоди заявлений позивачем у сумі 10 000 грн., який і стягнув.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання, та у зв?язку з чим поніс позивач , і чим обґрунтовується розмір компенсації моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Моральну шкоду, зважаючи на її суть, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, враховуючи саме обставини справи та поведінку сторін.

Апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача про необхідність відмови у стягненні моральної шкоди з відповідача на користь позивача є не обґрунтованими, оскільки судом встановлено, що моральна шкода була спричинена позивачу саме діями відповідача щодо її не поновлення на роботі, та не проведення відповідного розрахунку на час звільнення з посади, тих страждань та додаткових зусиль, які позивач змушена була долати у зв`язку із втратою роботи та не отриманням доходів.

Наявні в матеріалах справи докази дають підстави для висновку, що в результаті звільнення позивача із роботи ОСОБА_1 , заподіяно моральні та душевні страждання, а також це потягло зміни, що призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про доведеність факту заподіяння відповідачем позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, з чим погоджується апеляційний суд.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не повністю відповідає дійсній глибині фізичних та душевних страждань позивача, які є очевидними, враховуючи, що на користь позивача стягнуто кошти в розмірі понад 46000 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію за невикористану відпустку, що також є задоволенням її вимог, а тому, керуючись принципами справедливості, розумності, виваженості та співмірності, апеляційний суд вважає доцільним зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з 10000 гривень до 3 000 грн. з відповідача на користь позивача, так як судом першої інстанції розмір моральної шкоди є занадто завищеним, та не відповідає вимогам засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що слід змінити рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, задовольнивши в цій частині вимоги позивача частково, стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3 000 грн., що буде об`єктивним та достатнім розміром із врахуванням обставин справи, а також буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

Вимоги апеляційної скарги представника Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської областіщодо визначення кількості днів, за які підлягає виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачеві (на думку скаржника 90 робочих днів, а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу має складати 35 296 грн. ( 90 х 391,88 =35 269 грн.)) є невірними, оскільки саме із вини відповідача рішення суду про поновлення на роботі позивача не виконано вчасно у відповідності до вимог закону , а також не проведено із нею відповідних розрахунків, що не узгоджується із вимогами трудового законодавства (ст.ст. 116, 235 КЗпП України). При цьому, скаржник протирічить своїм доводам, оскільки вимоги апеляційної скарги зводяться до відмови у задоволенні позовних вимог позивача повністю.

Апеляційний суд звертає увагу, що посилання представника відповідача у апеляційній скарзі на те, що розгляд даної справи та її перегляд апеляційним судом значно затягнувся, внаслідок судової реформи, що судом порушено строки розгляду справи в апеляційному порядку, що призвело, як вважає скаржник, до збільшення днів вимушеного прогулу, за які слід виплачувати кошти відповідачу на користь позивача, є абсурдним та безпідставним.

У відповідності до ст. 430 ЦПК України зазначені категорії справ, в яких передбачено негайне виконання судових рішень, де у п. 4 даної статті вказано, зокрема й таку категорію, як поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Однак, дані вимоги цивільного процесуального законодавства відповідачем були проігноровані та не виконані, оскільки скаржник не виконував рішення суду, а чекав результатів перегляду справи апеляційним судом, але також не виконав рішення суду, яке набрало чинності 23 вересня 2019 року.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частини 2, 3 даної статті передбачають, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Крім того, слід зазначити, що після подання апеляційної скарги скаржником, у Апеляційному суді Черкаської області у вказаний період проходила ліквідація суду відповідно до вимог діючого законодавства, був створений Черкаський апеляційний суд, в який були передані справи, не розглянуті апеляційним судом, тому посилання на судову реформу є безпідставними, і не звільняють відповідача від виконання рішення суду та виплати коштів позивачу.

Зважаючи на вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі врахував всі обставини справи, не врахував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в частині визначення розміру та стягнення моральної шкоди, тому рішення суду підлягає зміні та частковому задоволенню позовних вимог, а в решті задоволення вимог позивача рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що представником позивача 01 липня 2020 року було подано відзив на апеляційну скаргу, судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 гривень згідно до наданого адвокатом клопотання про приєднання доказів від 16 липня 2020 року Вх. № 7412/20 Вх., (а саме копії банківської квитанції від 19. 06. 2020 року, копії рахунку - фактури від 18.06. 2020 року, копії договору про надання правничої допомоги від 14. 02. 2019 року), апеляційний суд вважає, що витрати, понесені у розмірі 2000 гривень за надання правничої допомоги адвокатом позивача підлягають частковому задоволенню у зв`язку із частковим задоволенням вимог позивача у розмірі 1 000 гривень.

Стягнути частково судові витрати за надання правничої допомоги на користь позивача ОСОБА_1 із Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області у розмірі 1000 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2020 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди змінити в частині задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 10000 гривень до 3000 гривень з відповідача на користь позивача, задовольнивши в цій частині позовні вимоги частково.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути частково судові витрати за надання правової допомоги на користь позивача ОСОБА_1 із Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області в розмірі 1000 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 27 липня 2020 року.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Карпенко О. В.