Справа № 129/1372/18
Провадження у справі № 6/129/2/2020
У Х В А Л А

"30" липня 2020 р. Гайсинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Ковчежнюка В.М.,

розглянувши без учасників справи в м. Гайсині цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

Встановив:

05.06.2018 р. до суду заявлено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання умов договору з вимогами стягнення з відповідача 25000 дол. США (652474,58 грн.) неповерненого боргу чи визнання права власності на належний ОСОБА_2 цілий магазин у АДРЕСА_1 , - в разі неможливості стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано розпискою від 04.05.2013 р., за якою ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 25000 дол. США на строк один рік до першої вимоги позикодавця з умовою передачі у приватну власність кредитору належний позичальнику магазин в АДРЕСА_1 , якщо не буде грошей для повернення боргу. Порушення своїх майнових прав обґрунтував відсутністю коштів у боржника та наявністю спору про магазин з Міністерством оборони України (МОУ) в період настання строку виконання договору позики.

ОСОБА_2 у відзиві вважав, що питання права власності на магазин необхідно вирішити в процесі виконання рішення в цій справі про стягнення боргу.

Рішенням Гайсинського районного суду від 20.06.2018 р. стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 652474,58 грн. боргу за договором позики від 04.05.2013 р. та 6524,74 грн. судових витрат.

02.07.2019 р. ОСОБА_1 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 652474,58 грн. боргу за договором позики.

03.12.2019 р. до суду заявлено вимоги ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Стягувач просить укладену на стадії виконання рішення Гайсинського районного суду від 20.06.2018 р. мирову угоду між ним та боржником затвердити, визнати за ОСОБА_1 право власності на належний ОСОБА_2 цілий магазин загальною площею 98,4 кв.м. на ОСОБА_3 )-40 м.Гайсина, а виконавчий лист від 02.07.2019 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 652474,58 грн. боргу за договором позики від 04.05.2013 р. визнати таким, що не підлягає виконанню.

Заявник (стягувач) та боржник до суду не з`явилися, в письмових заявах просили заявлені питання вирішити без їх участі, мирову угоду затвердити, а виконавчий лист визнати таким, що не підлягає виконанню. Повідомили, що на день вирішення заяви ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у фактичне володіння магазин площею 98,4 кв.м. на АДРЕСА_1 , техпаспорт на нього та ключі від вхідних дверей до нього. Заявили, що наслідки затвердження мирової угоди їм відомі і зрозумілі (а.с.194).

З урахуванням позицій учасників справи, досліджених доказів та вимог закону суд визнає за необхідне мирову угоду від 03.12.2019 р. затвердити, а виконавчий лист від 02.07.2019 р. визнати таким, що не підлягає виконанню, - з таких мотивів і підстав.

Доведено, що рішенням Гайсинського районного суду від 20.06.2018 р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнено 652474,58 грн. боргу за договором позики від 04.05.2013 р., 02.07.2019 р. ОСОБА_1 видано виконавчий лист про примусове стягнення зазначеної суми коштів з ОСОБА_2 , 03.12.2019 р. стягувач заявив суду вимоги про затвердження підписаної ним та боржником мирової угоди від 02.12.2019 р. та визнання виконавчого листа від 02.07.2019 р. таким, що не підлягає виконанню.

За умовами мирової угоди ОСОБА_2 в рахунок повернення боргу в сумі 652474,58 грн. передає у власність ОСОБА_1 належний йому цілий магазин загальною площею 98,4 кв.м. на АДРЕСА_1 і технічний паспорт до нього, а виконавчий лист від 02.07.2019 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 652474,58 грн. боргу за договором від 04.05.2013 р. визнається таким, що не підлягає виконанню, затвердження мирової угоди і визнання за ОСОБА_1 права власності на цей магазин припиняє боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ним.

За змістом ст.207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору шляхом взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін; у мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Суд відмовляє в затвердженні мирової угоди лише тоді, коли, зокрема, її умови суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб чи є невиконуваними.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Відповідно до ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача визнати його таким, що не підлягає виконанню, якщо обов`язок боржника відсутній у зв`язку з його припиненням внаслідок повного добровільного виконання.

Оскільки укладення сторонами мирової угоди і затвердження її судом можливе на будь-якій стадії судового процесу з його завершальною стадією виконання судового рішення включно, умови укладеної стягувачем ОСОБА_1 і боржником ОСОБА_2 угоди не виходять за межі предмета спору в справі про стягнення боргу чи визнання права власності на магазин, відповідають їх законним правам та обов`язкам, не порушують прав чи охоронюваних законом майнових інтересів МОУ, то її необхідно затвердити, визнати за ОСОБА_1 право власності на цілий магазин загальною площею 98,4 кв.м. на АДРЕСА_1 , право власності на цей магазин за ОСОБА_2 і боргове зобов`язання останнього перед ОСОБА_1 припинити, виконавчий лист від 02.07.2019 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 652474,58 грн. боргу визнати таким, що не підлягає виконанню в зв`язку з добровільним повним виконанням обов`язку.

Висновок про те, що умови укладеної стягувачем та боржником мирової угоди не порушують прав чи охоронюваних законом майнових інтересів МОУ, суд зробив з огляду на таке.

Рішенням Гайсинського районного суду від 08.11.2017 р. (а.с.42-53) за ОСОБА_2 визнано право власності на цілу нежитлову будівлю (магазин) загальною площею 98,4 кв.м. на АДРЕСА_1 , а в задоволенні вимог МОУ про визнання права власності на цілу нежитлову будівлю загальною площею 102,05 кв.м. по АДРЕСА_1 і витребування цієї будівлі від ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 15.03.2018 р. (а.с.54-61) рішення Гайсинського районного суду від 08.11.2018 р. скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, позов МОУ задоволено, визнано за державою в особі МОУ право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 )-40 м.Гайсина загальною площею 102,05 кв.м., витребувано з володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 ; скасовано арешт з нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .

28.03.2018 р. (а.с.41) на адресу МОУ суд надіслав виконавчі листи для виконання постанови апеляційного суду від 15.03.2018 р., яка з 20.06.2018 р. по 17.06.2020 р. перебувала в стадії касаційного перегляду (а.с.а.с.40,181-190).

В ході проведення виконавчих дій встановлено, що представник стягувача МОУ перешкоджає виконанню постанови апеляційного суду від 15.03.2018 р. на підставі виконавчого листа від 28.03.2018 р. дворазовими неявками до державного виконавця в призначені ним дні та години, внаслідок чого виконавчий лист двічі повертався стягувачу (а.с.37).

Так, 25.07.2018 р. МОУ заявило вимогу державній виконавчій службі про відкриття провадження з метою виконання рішення апеляційного суду від 18.03.2018 р., але в призначений державним виконавцем час 21.08.2018 р. свого представника не надало, в зв`язку з чим 30.08.2018 р. виконавчий лист повернено стягувачеві на підставі п.4 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (перешкоджання стягувачем у виконанні рішення) (а.с.141, 157-159).

26.04.2019 р. МОУ знову подало заяву про відкриття виконавчого провадження, однак в призначений день 21.05.2019 р. свого представника знову не надало і клопотання про відкладення виконавчих дій не заявило, через що 29.05.2019 р. виконавчий лист знову повернено відповідно до п.4 .1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (перешкоджання стягувачем у виконанні рішення ) (а.с.124, 132-133).

Висновок про відсутність порушення прав і охоронюваних законом майнових інтересів МОУ умовами мирової угоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд робить також і в світлі необхідної до застосування доктрини заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), основний зміст якої викладено в рішенні об`єднаної палати КЦС в складі ВС за справою № 390/34/17 від 10.04.2019 р. (касаційне провадження № 61-22315сво18).

Доктрина заборони суперечливої поведінки заснована на максимі римського права «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності.

Добросовісність, про яку йдеться в п.6 ст.3 ЦК України, визначається як певний стандарт поведінки учасника цивільного обігу, що характеризується взаємною чесністю, послідовністю, відкритістю і повагою до законних прав, свобод чи інтересів учасників цивільних відносин.

Відповідно до коментаря ст.1.1:103 (Cood faith and fair clealing) Модельних правил європейського приватного права поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, діючи собі на шкоду, розумно покладається на них.

Попередні заяви представника МОУ впродовж судового спору між ним та ОСОБА_2 щодо нерухомості по АДРЕСА_1 , його апеляційна скарга, заяви про видачу виконавчого листа і про примусове на його підставі виконання постанови апеляційного суду від 15.03.2018 р. свідчать про надзвичайну активність МОУ в питанні позбавлення ОСОБА_2 права власності на капітально відремонтований ним за власні кошти і перероблений в іншу за площею річ 98,4 кв.м. магазин зі списаного самим же МОУ в 2005 р. і проданого ОСОБА_2 за 15000 грн. як будівельні матеріали магазину площею 102,5 кв.м. (а.с.54).

Однак, в питанні реального виконання рішення апеляційного суду від 15.03.2018 р. на підставі виконавчого листа від 28.03.2018 р. МОУ зайняло діаметрально протилежну позицію, жодного разу не надавши державному виконавцю в призначений час свого представника.

Така поведінка МОУ є відвертим проявом суперечливої поведінки, з огляду на заборону якої в українському правозастосуванні суд робить єдино правильний висновок про втрату МОУ майнового інтересу до будівлі по АДРЕСА_1 та інший логічний висновок про непорушення умовами мирової угоди стягувача і боржника майнового інтересу МОУ.

Зазначені висновки підтверджуються ще й тим, що за відповіддю держреєстратора (а.с.179) насправді виконати постанову апеляційного суду від 15.03.2018 р. неможливо, оскільки неможливо витребувати в ОСОБА_2 та здійснити державну реєстрацію за державою в особі МОУ нежитлову нерухомість площею 102,5 кв.м. через її фізичне і юридичне неіснування по АДРЕСА_1 )-40 м.Гайсина, тому що за цією адресою знаходиться нежитлова будівля (магазин) загальною площею 98,4 кв.м., яка з 27.12.2006 р. і дотепер належить на праві власності (зареєстрована в Гайсинському МБТІ і в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень) за ОСОБА_2 , реєстраційний № 8290755; наявність суперечностей у площах будівель зареєстрованого за ОСОБА_2 визнаного судом за МОУ права власності виключає його державну реєстрацію за МОУ згідно з п.5 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і остаточне виконання постанови апеляційного суду від 15.03.2018 р. (а.с.39, 116, зворот 117).

Крім того, відомості про зареєстровану земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 в Державному земельному кадастрі відсутні (а.с.36,63), а з 2016 року по даний час МОУ не вносило плати за землю (а.с.170) за постійне користування цією занедбаною, захаращеною сміттям (а.с.161, 169) ділянкою на підставі акта 1-ВН № 008910 від 05.07.2000 р. на ім`я ліквідованого з 05.02.2009 р. ДП Вінницького відділу військової торгівлі № 52 (а.с.63,69), що додатково свідчить про відсутність у МОУ реального майнового інтересу до нерухомості по АДРЕСА_1 і непорушення через це майнового інтересу МОУ умовами угоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; фактично юридичного титулу на зазначену земельну ділянку МОУ не має, систематично плати за землю не вносить, а тому вона в повному обсязі правоможностей належить Гайсинській територіальній громаді згідно з п.п. «в», «д» ч.1 ст.141 ЗК України, якими встановлено юридичні підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок припинення діяльності державного підприємства та систематичної несплати земельного податку.

Зрештою, постановою КЦС ВС від 17.06.2020 р. постанову апеляційного суду від 15.03.2018 р. в частині визнання права власності за МОУ на нежитлову будівлю загальною площею 102,5 кв.м. по ОСОБА_3 )-40 м.Гайсина та витребування у ОСОБА_2 цієї нерухомості скасовано, залишено в силі рішення місцевого суду від 08.11.2017 р. про відмову в позові МОУ про визнання права власності і витребування нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 (а.с.181-190), примусове виконання виконавчого листа від 28.03.2018 р. закінчено (а.с.192).

Таким чином вважати, що мирова угода ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушує охоронюване законом майнове право МОУ, немає законних підстав, що свідчить про відсутність законних перешкод до її затвердження.

Керуючись ст.ст.207,432 ЦПК України, -

Ухвалив:

Мирову угоду стягувача ОСОБА_1 та боржника ОСОБА_2 від 02.12.2019 р. затвердити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на цілу нежитлову будівлю (магазин) загальною площею 98,4 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_2 на цілу нежитлову будівлю (магазин) загальною площею 98,4 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Визнати виконавчий лист від 02.07.2019 р. про примусове виконання рішення Гайсинського районного суду від 20.06.2018 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 652474,58 грн. боргу таким, що не підлягає виконанню в зв`язку з добровільним повним виконанням обов`язку боржником.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів до Вінницького апеляційного суду.

Суддя: