РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 556/1822/18

Провадження № 22-ц/4815/309/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Садово-городнє товариство «Пролісок»,

відповідач Старорафалівська сільська рада Володимирецького району Рівненської області;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року у складі судді Котик Л. О., ухвалене в смт. Володимирець Рівненської області о 10 годині 04 хвилини, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Садово-городнього товариства «Пролісок», Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування протоколу загальних зборів садово - городнього кооперативу. В обгрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 16.04.1997 року рішенням установчих зборів створено Садово-городнє товариство «Пролісок», і за ОСОБА_1 як членом товариства було закріплено земельну ділянку № НОМЕР_1 . У відповідності до вказаного розподілу земельних ділянок, рішенням виконавчого комітету Старорафалівської сільської ради Володимирецького району «Про передачу земельних ділянок у приватну власність садово-огородньому товариству «Пролісок» №38 від 19.09.1997 року позивачці було передано у приватну власність земельну ділянку для індивідуального садівництва, площею 0,07 га. І після розроблення технічної документації із землеустрою, 29.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Держгеокадастру у Володимирецькому районі із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки. Разом з тим, інший член СГТ «Пролісок» - ОСОБА_2 оскаржив до Володимирецького районного суду наказ Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 18.03.2016 року з мотивів, що він є користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 . При цьому останній посилається на Протокол загальних зборів садово-городного товариства «Пролісок» №3 від 15.05.2000 року, з якого вбачається, що за ОСОБА_2 закріплено земельну ділянку для індивідуального садівництва № НОМЕР_1 ; рішення Старорафалівської сільської ради Володимирецького району «Про передачу земельних ділянок у приватну власність садово-городного товариства «Пролісок» №57 від 22.05.2000 року, згідно якого земельна ділянка площею 0,05 га передана у приватну власність ОСОБА_2 , рішенням Старорафалівської сільської ради №57-А від 22.05.2000 року «Про виключення із членів кооперативу садово-городного товариства «Пролісок» за порушення параграфу 5 пункту 2 (неосвоєння виділеної земельної ділянки на протязі двох років підряд) ОСОБА_1 виключено із членів кооперативу. Покликаючись на незаконність зазначених рішень, просила їх скасувати.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зробив висновок про безпідставність позовних вимог.

Окрім цього, рішення суду мотивоване положеннями про позовну давність та обґрунтоване тим, що позивачкою при зверненні до суду було пропущено загальний строк позовної давності, оскільки вона, будучи головою СГТ «Пролісок», ще в 2012 році знала і могла довідатись про будь-які питання щодо діяльності кооперативу, в тому числі і щодо земельної ділянки № НОМЕР_1 , а тому суд відмовив у позові через пропуск строку позовної давності.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що в судовому засідання не досліджувалися обставини та докази сторони позивача з приводу спростування підстав для застосування строку позовної давності. Стверджує, що про рішення Старорафалівської сільської ради від 22.05.2000 року № 57 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність садово-городного товариства «Пролісок» їй стало відомо в процесі розгляду справи № 556/1044/17, про що свідчать технічний запис судового процесу, яким зафіксовано, що суддею при дослідженні доказів було проголошено текст такого рішення Старорафалівської сільської ради та адвокатський запит адвоката Крестинської Л.А. від 13.03.2017року. Додає, що лише після отримання адвокатом копій таких рішень, вона ознайомилася з їх змістом та змогла звернутися з позовом в листопаді 2018 року про визнання їх недійсними, а тому трирічний строк звернення до суду нею дотриманий. Звертає увагу, що місцевий суд при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що Старорафалівська сільська рада визнала позовні вимоги в частині неправомірності прийнятиих рішень № 57 та 57-А від 22.05.2000 року. Зазначає, що судом не дано оцінки законності виключення позивача із членів СГТ «Пролісок», адже в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про скликання загальних зборів колективу щодо розгляду питання про її виключення із членів кооперативу, чим фактично порушено право на участь в цих зборах. Пояснює, що спірне рішення сільської ради № 57 від 22.05.2000р. стосовно виділення земельної ділянки № НОМЕР_1 в розмірі 0,05 га ОСОБА_2 було прийнято в той же день, що і рішення про виключення з членів кооперативу ОСОБА_1 , в користуванні якої і перебувала ця ділянка. При цьому, спочатку додатком №1 від 22.05.2000р. до даного рішення безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку № НОМЕР_1 в розмірі 0,05 га ОСОБА_2 , а вже після цього додатком №2 від 22.05.2000р. користувача цієї ділянки ОСОБА_1 виключено із членів СГТ «Пролісок», а тому така передача ділянки є передчасною та протиправною. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задоволити її позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути витрати на оплату послуг адвоката.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві СГТ «Пролісок» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представником ОСОБА_2 адвокатом Волощуком П. С., зазанчено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпіставна, у зв`язку з чим просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без зміни.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду до скасування із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначаючи в позові, що відповідачами порушене її право на отримання земельної ділянки № НОМЕР_1 у СГТ «Пролісок», ОСОБА_1 посилається на список членів садово-городнього товариства "Пролісок" від 16.04.1997 року.

Разом з тим, судом встановлено, що для СГТ «Пролісок» для ведення колективного садівництва-городництва в постійне користування земельну ділянку площею 23,7 га. надано рішенням Старорафалівської сільської ради Володимирецького району №114 від 09квітня 2001 року та вирішено затвердити проект відведення земельної ділянки СГТ «Пролісок» для ведення колективного садівництва.

Цим рішенням затверджено список членів СГТ «Пролісок», згідно якого за громадянкою ОСОБА_1 закріплено дві земельні ділянки під номерами 61 та НОМЕР_2 .

Даний факт підтверджений у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_3 , покази якого не спростовані позивачем ні в місцевому суді, ні в апеляційній скарзі.

Як вбачається з Протоколу №1 Загальних зборів членів Садово-городнього товариства «Пролісок» від 21.08.2009 року, з написом «Згідно з оригіналом» і підписом ОСОБА_1 , позивачка є членом СГТ «Пролісок» і за нею закріплена в користуванні земельна ділянка № НОМЕР_3 .

Згідно Списку членів Садово-городнього товариства «Пролісок» та нумерації їх земельних ділянок станом на вересень 2016 року, ОСОБА_1 є членом СГТ «Пролісок», за нею закріплена земельна ділянка № НОМЕР_4 , за ОСОБА_2 земельна ділянка № НОМЕР_1 .

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється (стаття 22 Земельного кодексу України в редакції станом на 12.07.2000 рік, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

22.11.2001 року СГТ «Пролісок» було виготовлено державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-РВ №001946 та зареєстровано його в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №148.

Рішенням Старорафалівської сільської ради №114 від 09.04.2001 року було затверджено список членів СГТ «Пролісок», згідно якого за громадянкою ОСОБА_1 закріплено дві земельні ділянки: під № 61 та під № 63.

Такий список та рішення сільської ради №114 було отримано СГТ «Пролісок» разом з копією технічного звіту про перенесення в натуру проекту відведення земельної ділянки СГТ «Пролісок» для ведення колективного садівництва, городництва із земель СВК «Надія» на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області.

Крім того, згідно протоколу №1 від 21 серпня 2009 року Загальних зборів членів СГТ «Пролісок», ОСОБА_1 є членом СГТ «Пролісок», і за нею закріплена в користуванні земельна ділянка № НОМЕР_3 .

Зазначене свідчить про законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції про безпідставність позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування протоколу загальних зборів СГТ «Пролісок» №3 від 15.05.2000 року в частині виключення ОСОБА_1 з членів СГТ «Пролісок» та вимоги про поновлення ОСОБА_1 членом СГТ «Пролісок».

Відповідно до Земельного кодексу України (в редакції станом на 12.07.2000 рік) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється (стаття 22 Земельного кодексу України в редакції станом на 12.07.2000 рік).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років для несільськогосподарських потреб (п. 8 ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України в редакції станом на 12.07.2000 рік). Таке припинення провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів (ч. 5 ст. 27 Земельного кодексу України в редакції станом на 12.07.2000 рік).

При цьому, статтею 28 Земельного кодексу України (в редакції станом на 12.07.2000 рік) встановлено, що право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 цього Кодексу.

Як встановлено із Списку членів СГТ «Пролісок», громадянин ОСОБА_2 є членом СГТ «Пролісок» з 2000 року і по даний час, та користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 в СГТ «Пролісок».

Вищезазначені обставини та норми земельного законодавства, чинні на час виникнення спірних правовідносин, дають підстави для висновку, що право власності або право користування земльною ділянкою, що підлягає захисту в суді, могло виникнути тільки після 22.11.2001 року, коли СГТ «Пролісок» виготовило державний акт на право постійного користування землею.

Позивачка не подала до суду доказів, які свідчили б, що після виділення земельної ділянки для СГТ «Пролісок» у постійне користування, їй у встановленому законом порядку надавалась земельна ділянка під № НОМЕР_1 .

За наведеного, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість висновку місцевого суду про те, що станом на 2000 рік Старорафалівська сільська рада була єдиним розпорядником земель, на яких знаходиться спірна земельна ділянка, а тому, приймаючи рішення №57-А від 22.05.2000 року та рішення №57-А від 22.05.2000 року, сільська рада діяла в межах повноважень, передбачених Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Визнання позову представником Старорафалівської сільської ради, відповідно до положень ч. 6 ст. 49, ч. 5 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, судом першої інстанції правомірно було оцінено таким, що суперечить вимогам закону та інтересам особи, яку він представляє.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із позицією суду першої інстанції щодо відмови в позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, переребіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом ( не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

За положеннями цивільного законодавства, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, і це встановлено судом, відмова у задоволенні позовних вимог з міркувань пропуску строку позовної давності є помилковою, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати у вигляді витрат на оплату послуг адвоката покладаються на неї та не підлягають до стягнення з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Садово-городнього товариства «Пролісок», Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування протоколу загальних зборів садово - городнього кооперативу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.