Номер провадження: 22-ц/813/6247/20
Номер справи місцевого суду: 523/9346/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації Ѕ частини вартості автомобіля

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь Ѕ вартості за проданий автомобіль Тойота Королла 2001 року випуску д/н НОМЕР_1 в сумі 100 000 гривень.

РішеннямСуворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 рокупозов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію 50% вартості автомобіля марки Тоyota Corolla, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 у розмірі 50000 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації 50% вартості автомобіля марки Тоyota Corolla у розмірі 50000 грн. та судового збору у розмірі 768,40 грн та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року.

Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020\

Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, щосторони уклали шлюб 25.11.2004 року у Першому Суворовському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1198.

04.09.2012р. було придбано автомобіль Тоyota Corolla, номерний знак НОМЕР_4 , (картка № НОМЕР_5 , NZA НОМЕР_6, підрозділ Центр 5142) та зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 (а.с.7).

30.09.2016 р. відповідач ОСОБА_1 уклав договір купівлі- продажу 5141/20169/100490, згідно якого він продав ОСОБА_4 автомобіль Тоyota Corolla, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , за 100000 (сто тисяч) гривень.

20.07.2017 р. рішенням Суворовського районного суду м.Одеси шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (справа №523/7244/17).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що автомобіль є спільним майном подружжям, оскільки придбаний в період шлюбу, а тому виходячи із рівності часток подружжя, сторони є співвласниками вказаного майна в рівних частинах, тобто по 1/2 частині, тому враховуючи продаж автомобіля, необхідно з відповідача на користь позивача стягнути грошову компенсацію за автомобіль марки Тоyota Corolla, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , у розмірі 50000 грн., тобто 1/2 частини, або 50% від ціни, визначеної в договорі від 30.09.2016р.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За нормами ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч.4 ст.71 СК України).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсацій вартості 1/2 частини автомобіля марки Тоyota Corolla, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , що складає 50000грн.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що кошти від продажу автомобіля були витрачені на потреби сім`ї, оскільки шлюб між ними було припинено за рішенням судом тільки 01.08.2017 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в якості свідка в суді першої інстанції була допитана двоєрідна сестра відповідача - ОСОБА_5 яка зазначила, що з весни 2015р. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як подружжя разом не проживали, відповідач пішов від позивача, проживав за іншою адресою, а тому ОСОБА_1 міг і не повідомити ОСОБА_3 про продаж автомобіля.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_3 була повідомлена про продаж автомобіля і отримала за це 60000 грн. також не відповідає дійсності, оскільки не підтверджено жодними належними доказами, а посилання ОСОБА_1 на переказ зазначених коштів на особистий рахунок ОСОБА_3 не свідчать про те, що зазначені кошти отримані нею саме від продажу автомобіля Тоyota Corolla, 2001 року випуску, оскільки із відомостей по банківському рахунку відповідача вбачається, що відповідач , починаючи з 01.10.2016 року та до 01.07.2017 року перераховував позивачу щомісяця аліменти на утримання дітей в розмірі 6000 грн., що підтверджується коментарем до платежів в самих квитанціях (а.с. 31-40).

Більш того, твердження в апеляційній скарзі про переказ коштів позивачеві навпаки підтверджує факт непроживання подружжя у зазначений період.

За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на те, що відповідачем ОСОБА_1 не наведено жодного доказу в підтвердження того, що при продажі автомобіля, позивач ОСОБА_3 отримала належну їй частку від продажу зазначеного автомобіля, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути грошову компенсацію за автомобіль марки Тоyota Corolla, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , у розмірі 50000 грн., тобто 1/2 частини, або 50% від ціни, визначеної в договорі від 30.09.2016р.

Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації Ѕ частини вартості автомобіля - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19.08.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда