Справа № 446/912/19 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/811/11/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в якій 22 липня 2008 року зареєстровано ОСОБА_4 , з якою він на той момент перебував у шлюбі, однак рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 серпня 2012 року шлюб між ними розірвано, а відповідачка добровільно виїхала з його квартири ще до розлучення навесні 2012 року. Стверджує, що наявність реєстрації в його квартирі ОСОБА_3 , яка фактично там не проживає, не дозволяє йому безперешкодно оформити субсидію та повноцінно на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, відповідачка не бажає добровільно зніматися з реєстрації, незважаючи його прохання. Вказує, що ОСОБА_3 фактично не проживає понад один рік в зазначеній квартирі, не сплачує квартплату та комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, не приймає участі в спільному побуті, не є членом його сім`ї, відсутня будь-яка домовленість чи угода між ним та ОСОБА_3 щодо користування належною йому квартирою, відтак, на його думку, вона вважається такою, що вибула з квартири і її слід визнати такою, що втратила право на користування квартирою. З наведених підстав просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмолено повністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, однак такі не доведені, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення є незаконним та необгрунтованим. На думку апелянта, суд безпідставно не взяв до уваги, не дослідив та не надав належної оцінки доказам, зокрема, свідоцтву про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 від 07.03.2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10195021 від 24.03.2026 року, рішенню Апеляційного суду Львівської області від 31.10.2016 року, акту перевірки квартири АДРЕСА_2 та довідки № 157 від 25.02.2019 року. Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що поважною причиною відсутності ОСОБА_3 за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, який перешкоджав їй у користуванні житловим приміщенням, є безпідставним та необгрунтовним, оскільки відповідачка жодного разу не зверталася до правоохоронних органів з приводу обмеження їй доступу до квартири. Вважає наявними підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право на проживання та зняття з реєстраційного обліку, тобто втратила право користування житлом з підстав, визначених у ч. 2 ст. 405 ЦК України. Стверджує, що відповідачкою не надано доказів поважності причин її не проживання у належній йому квартирі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка з поважних причин не проживає у спірній квартирі, поважною причиною відсутності відповідачки за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, який перешкоджав відповідачу у користуванні житловим приміщенням, застосовував до неї фізичне насильство, а також врахував те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе допорушення права на житло ОСОБА_5 , гарантоване статтею 8 Конвенції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Зі змісту позовної заяви та встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини стосовно користування жилим приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 150 ЖК Української РСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Тобто, факт припинення сімейних відносин з власником будинку, не позбавляє права на користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, стаття 405 ЦК України передбачає втрату права на користування житлом членом сім`ї власника житла

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.03.2006 року, яку він набув у власність в процесі безоплатної приватизації.

Відповідно до довідки виданої 07.08.2019 за №715, Запитівською селищною радою Кам`янка-Бузького району Львівської області у квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , колишня дружина, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дочка.

Встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є спільними дітьми сторін, які зареєстровані у спірній квартирі, однак за місцем реєстрації не проживають, а проживають разом з матір`ю за іншою адресою в АДРЕСА_3 , у якій не зареєстровані.

Судом першої інстанції встановлено і цього не заперечував позивач в суді апеляційної інстанції, відповідачка вселилася у належну ОСОБА_1 на праві власності квартиру з його дозволу, як член його сім`ї, як дружина, оскільки сторони зареєстрували шлюб, і тривалий час разом з дітьми сторін проживала у спірній квартирі, а тому суд дійшов вірного висновку, що відповідач у встановленому законом порядку набула права користування спірною квартирою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 15.05.2013, за яким ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та йому призначено покарання 200 (двісті) годин громадських робіт, зокрема за те, що15 квітня 2012 року близько 21.20 год., перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 без будь-яких підстав і причин, з хуліганських мотивів, перебуваючи в неприязних відносинах з потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , виражаючись нецензурними словами, погрожуючи фізичною розправою, спровокував виникнення суперечки, нанісши першим удари потерпілим по обличчю та тілу, а в подальшому затіяв бійку та шарпанину, спричинивши їм тілесні ушкодження.

Заперечуючи щодо позову, відповідачка зазначила, що не проживає у спірній квартирі з поважних причин, стверджувала про те, що тривалий час не проживала зважаючи на агресивну поведінку позивача, боячись нанесення позивачем їй тілесних ушкоджень через неприязні відносини, і не маючи доступу до спірної квартири, оскільки відповідач поміняв замки на вхідних дверях до квартири.

В суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що дійсно замок на вхідних дверях до квартири поміняв, ключі від замка відповідачці не надав.

А відтак, вищенаведене свідчить про те, що відповідачка не проживає у спірній квартирі з поважних причин через неприязні відносини з позивачем, який поміняв замки у дверях, не дав ключі від вхідних дверей, чим чинить їй перешкоди у користуванні квартирою.

Вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що відповідач не надала суду доказів на підтвердження поважності причин її не проживання у спірній квартирі.

Відповідач в суді апеляційної інстанції ствердила, що немає у власності іншого житла, житло, у якому вона проживає разом з дітьми в АДРЕСА_3 , вона орендує.

Позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на спростування вищенаведеного.

За правилами частини 4 статті 109 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, враховуючи те, що відповідач не могла використовувати спірну квартиру для свого проживання та проживання спільних з позивачем неповнолітніх дітей з поважних причин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_3 , з якою позивач перебував у шлюбі та мають спільних дітей, набула право на проживання у спірній квартирі, як член його сім`ї, з його згоди і не втратила це право з припиненням таких стосунків в силу вимог статті 156 ЖК УРСР.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Такий висновк суд першої інстанції обґрунтував ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд першої інстанції, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дійшов до обґрунтованого висновку, що поважною причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, який перешкоджав відповідачу у користуванні житловим приміщенням, врахувавши також те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе допорушення права на житло ОСОБА_5 , гарантоване статтею 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація ОСОБА_3 у спірній квартирі створює апелянту перешкоди в оформленні субсидії, а визнання її втратившою право на спірну квартиру призведе до зняття реєстрації її місця проживання у спірній квартирі, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не може бути підставами для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

З огляду на те, що ОСОБА_3 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , а ч.2 ст. 405 ЦК України передбачає підстави для визнання втратившим право на житло членів сім`ї власника житла, який понад один рік без поважних причин не проживає у житлі, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано при вирішенні даного спору ч.2 ст. 405 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке є законним, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Мельничук О.Я.