головуючий у суді І інстанції Усатова І.А.
провадження № 22-ц/824/3752/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у 2015 році шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування в шлюбі у них народилося двоє синів, які після розірвання шлюбу проживають з нею та знаходяться на повному її утриманні. Відповідач свідомо нехтував і нехтує батьківськими правами, не спілкується з дітьми, матеріально їх не забезпечує, інтерес до їх життєвих проблем не проявляє.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_2 . В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване судове рішення прийняте без врахування зазначених у позові обставин, без надання правової оцінки наданим на підтвердження указаних обставин доказами, висновок суду першої інстанції ґрунтується лише на усних поясненнях відповідача, які суперечать письмовим доказам та встановленим у інших судових рішеннях між цими ж сторонами обставинам. ОСОБА_1 також не погоджується з висновком суду про відсутність винних дій відповідача щодо ухилення від виховання дітей внаслідок конфлікту між батьками, оскільки наявність конфлікту не встановлена, та судом не встановлено жодної обставини щодо наміру відповідача прийняти участь у вихованні дітей, так само, утримувати дітей. Судом першої інстанції також не надано правової оцінки тому факту, що відповідач намагався поставити під сумнів походження дітей від нього, як біологічного батька.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У судовому засіданні скаржник та представник скаржника апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`являвся, повторно подав клопотання про перенесення судового засідання, мотивуючи тим, що у зв`язку із введенням на території України карантину через COVID-19, він перебуває на самоізоляції на період карантину та позбавлений можливості прибути в судове засідання.

Розглянувши вказане клопотання, з`ясувавши думку учасників справи, колегія суддів прийшла до висновку, що воно задоволенню не підлягає, оскільки таке клопотання про відкладення розгляду відповідач подає втретє, при цьому не мотивує необхідності його безпосередньої участі в судовому засіданні, не подав відзиву на апеляційну скаргу, письмових пояснень щодо суті спору, клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не заявляв.

На виконання Закону України від 30.03.2020 №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" та відповідно до пункту 10 частини 1 статті 152, частини 5 статті 153 Закону України "Про судоустрій і статус судів" Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 №169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду.

Тобто, скаржник, бажаючи взяти участь у судовому засіданні, проте позбавлений такої можливості у зв`язку з карантинними заходами, мав право взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Проте відповідного клопотання скаржником заявлено не було.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання, участь учасників справи у засіданні суду є правом, а не їх обов`язком, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомляла.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи межі доводів та вимог апеляційної скарги предметом перевірки апеляційним судом є вирішення спору в частині позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до малолітнього ОСОБА_2 .

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що про невиконання відповідачем батьківських обов`язків не свідчить та обставина, що він з травня 2015 року рідко бачився і спілкувався з сином. Відповідач не займається вихованням дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток і не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей поза своєю волею і без винної поведінки, оскільки не має такої можливості через заперечення останніх щодо цього та явної конфліктної ситуації з матір`ю дітей. Таким чином позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків.

Також суд керувався метою захисту якнайкращих інтересів дитини та визнав за доцільне збереження її зв`язків з сім`єю (батьком), що забезпечить її розвиток у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Частиною четвертою статті 155 встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 КАС України. Зокрема, пунктом 2 частини першої даної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом першої інстанції встановлено, що з 10 червня 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 3 серпня 2015 року шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час розгляду справи у суді першої інстанції набув повноліття, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розлучення діти проживають з матір`ю та знаходяться на її утриманні, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Указані обставини встановлені судовими рішеннями Солом`янського районного суду міста Київ від 11 лютого 2016 року у цивільній справі №760/18741/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, тому ці обставини відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не потребують доказуванню.

Судовим рішенням від 12 червня 2018 року у справі про звільнення від сплати аліментів та зміну розміру аліментів встановлено, що у зв`язку з несплатою аліментів у відповідача утворилась заборгованість у сумі 35 559,68 грн. Заочним рішенням від 27 серпня 2018 року стягнуто з ОСОБА_4 пеню за період з жовтня 2015 року по грудень 2017 року в сумі 85 119,36 грн у зв`язку з невчасною сплатою аліментів.

Відповідач ні у добровільному, ні у примусовому порядку покладений на нього обов`язок утримувати свого малолітнього сина не виконує, що відповідним чином характеризує його особу та відношення до дитини. Матеріальним забезпеченням дітей повністю займається мати.

Крім того судом встановлено, що під час шлюбу подружжям та їх старшим сином ОСОБА_3 придбано на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 1294, копія якого наявна в матеріалах справи.

Незважаючи на належність квартири окрім відповідача також позивачці та їх сину на праві часткової власності, відповідач чинить перешкоди щодо користування житлом як позивачці, так і малолітньому сину. Доказів щодо наявності на праві приватної власності іншого житла у позивачки та дітей матеріали справи не містять.

Таким чином відповідач чинить перешкоди щодо використання та володіння позивачкою і їхніми дітьми житла, яке належить їм на праві спільної часткової власності. Вказана обставина встановлена рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року у справі №760/13724/16-ц, яким були задоволені її вимоги про примусове вселення до квартири та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом. Після примусового вселення на виконання судового рішення, відповідач знову чинить перешкоди у користуванні спільним майном, а саме не дає можливості проживати позивачці та їхнім синам у належній їм квартирі в результаті чого позивачка з дітьми проживають за іншою адресою. Указані обставини відповідачем не спростовані.

10 грудня 2018 року Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок №108-19136 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином обставини, встановлені в судових рішеннях, свідчать про свідоме та винне ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина, які включають як його виховання так і утримання, а також незаконного позбавлення права на проживання дитини у належній його батькам квартирі, а тому колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність винних дій відповідача.

Суд першої інстанції указаного не врахував та вирішуючи спір виходив лише з усних пояснень відповідача про те, що невиконання ним своїх батьківських обов`язків відбувається внаслідок конфлікту між ним та позивачкою, що виник на ґрунті особистої неприязні колишнього подружжя.

Позивачка у своїх письмових поясненнях підтверджує лише обставини припинення шлюбних відносин, але заперечує наявність конфлікту щодо права відповідача на виховання та утримання дітей. Так, у письмових поясненнях, наданих суду першої інстанції, пояснює, що жодних перешкод щодо спілкування дітей з батьком не чинить, батько проживає поряд з дітьми та школою, в якій навчаються діти, але жодного разу не намагався зустрітись з дітьми, спілкуватись чи прийняти участь у їх вихованні.

Ураховуючи встановлені у інших судових рішеннях обставини, пояснення сторін у цій справі, колегія апеляційного суду не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність вини відповідача в ухиленні від виконання обов`язку щодо виховання дітей, оскільки такий висновок суперечить обставинам справи.

Відповідно до частини 4 статті 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд першої інстанції зробивши висновок, що не встановалено обставин, які свідчать про небажання відповідача спілкуватись з малолітнім сином та приймати участь у його вихованні (тобто відсутність указаних подій), не вказав обставин, які свідчать що відповідач виконує свій батьківський обов`язок, чи мав намір його виконувати (тобто надав докази вчинення цих дій).

Так, судом не встановлено обставини, що батько мав намір приймати участь у вихованні дітей та був позбавлений це зробити саме внаслідок конфлікту з позивачем. Обставини, підтверджені доказами, які б свідчили що відповідач мав намір спілкуватися з дітьми, приймати участь у їх вихованні, утриманні, розвитку, шляхом самостійних зустрічей з ними, звернення до позивачки щодо вирішення питання про спілкування з дітьми у добровільному чи примусовому порядку шляхом звернення до суду, до органу опіки та піклування, тощо, відповідачем не наведено та судом не встановлено.

На виконання вимог частин першої, третьої статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України відповідачем не надано відповідних доказів вчинення таких дій. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем також не було надано таких доказів.

З матеріалів справи також вбачається що відповідач звертався до суду з позовом про оспорювання батьківства та виключення із актових записів про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відомостей про нього як батька.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач був повідомлений про розгляд органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації питання про доцільність позбавлення його батьківських прав. Документів, які б підтверджували його участь у вихованні та утриманні дитини не надав, на засідання комісії не з`явився.

Не погоджуючись з висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.12.2018 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої дитини суд першої інстанції вважав його немотивованим, оскільки висновок обґрунтований виключно поясненнями матері. При цьому суд першої інстанції не дав оцінку тій обставині, що органом опіки та піклування, який законом визначено компетентним органом, на який покладено вирішення відповідного спору, вживав заходи щодо залучення відповідача до процесу прийняття рішень, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийняття рішень, однак відповідач участі у засіданні щодо розгляду справи не прийняв.

На переконання колегії суддів указані дії відповідача, свідчать про його свідомий намір, цілеспрямованість та небажання приймати участь у вихованні дитини та позбавлення дитини його батьківської опіки, виховання та утримання.

Вирішуючи цей спір колегія апеляційного суду враховує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Колегія апеляційного суду дійшла висновку, що встановлені у інших судових рішеннях обставини щодо ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків, а також обставини, встановлені у цій справі щодо ухилення відповідача від виховання дитини невчинення відповідачем процесуальних дій щодо спростування обставин, якими позивачка обґрунтувала позов, не надання жодних доказів бажання батька приймати участь у вихованні та утриманні дитини, свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батька.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У суді першої інстанції відповідач проти позову заперечував, однак жодних дій, які свідчать про намір змінити своє ставлення до дитини не вчинив, жодних доказів наявності інтересу до дитини та щодо наміру змінити свою поведінку не навів.

У справі «М .С . проти України» від 11.07.2017 Європейський суд з прав людини вказав, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.04.2019 року по справі №331/5427/17 викладений правовий висновок, відповіднодо якого позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи. Цей захід впливу підлягає застосуванню лише в разі, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і тільки при наявності вини в діях батьків. При вирішеній судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері/батька до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина та скасування помилкового рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача половина судового збору, сплаченого позивачкою за подання позовної заяви та розгляд апеляційної скарги у сумі 1762 грн. (704,80+1 057,20=1762).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позбавити ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2020 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба