Постанова

Іменем України

26 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 635/6749/16-ц

провадження № 61-11170св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»,

відповідач-1 за первісним позовом (третя особа за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач-2 за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № НAD0GA00000013 від 11 травня 2007 року у розмірі 37 826,24 доларів США, що станом на 25 липня 2016 року за офіційним курсом Національного банку України становить 938 469 грн 01 коп.

Позовна заява мотивована тим , що відповідно до укладеного договору від 11 травня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 18 382,14 доларів США строком до 10 травня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Цього ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № НAD0GA00000013/1 від 11 травня 2007 року, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 25 липня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 37 826,24 доларів США, з яких 14 870,38 доларів США - заборгованість за кредитом; 20 079,68 - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2 876,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, банк просив позов задовольнити.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати припиненою поруку за договором поруки, укладеним 11 травня 2007 року в забезпечення зобов`язання за кредитним договором.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань банк у червні 2009 року звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте до поручителя з вимогою про повернення коштів не звертався, а тому 30 червня 2014 року сплив строк дії поруки ОСОБА_2 за договором поруки від 11 травня 2007 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року позову ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №HAD0GA00000013 від 11 травня 2007 року в розмірі 23 407,35 доларів США, що станом на 18 липня 2018 року за офіційним курсом НБУ становить 580 736 грн 35 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачами своїх зобов`язань наявні правові підстави для стягнення з них солідарно заборгованості за кредитним договором у визначених судом сумах. Підстави для визнання поруки припиненою та застосування строків позовної давності до вказаних правовідносин відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано поруку ОСОБА_2 за договором поруки № HAD0GA00000013/1 від 11 травня 2007 року припиненою. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, виходив з того, що наявність заборгованості та її розмір є доведеним та підтверджується наданим розрахунком заборгованості, який відповідачами не спростований, проте банк звернувся із позовом до суду більше ніж через 6 років після настання строку повернення кредитних коштів, а тому у задоволенні позову про стягнення заборгованості до позичальника має бути відмовлено у зв`язку із спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Крім того, в силу частини 4 статті 559 ЦК України порука є припиненою.

Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів

У червні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки строк повернення кредитних коштів визначено договором до 10 травня 2017 року, а до суду з цим позовом банк звернувся у вересні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 635/6749/16-ц з суду першої інстанції.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року справу № 635/6749/16-ц призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 11 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 18 382,14 доларів США строком по 10 травня 2017 року включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії із щомісячною сплатою відсотків, розрахованих відповідно до пунктів 3.1, 3.2, 3.4 та винагороди, розрахованої відповідно до пунктів 1.1, 3.7 цього договору. Погашення кредиту проводиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту.

Цього ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № НAD0GA00000013/1 від 11 травня 2007 року, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 25 липня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 37 826,24 доларів США, з яких 14 870,38 доларів США - заборгованість за кредитом; 20 079,68 - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2 876,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, банк просив позов задовольнити.

Згідно з розрахунком заборгованості, останній раз сплата відсотків за користування кредитом відбулась 26 січня 2009 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2010 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Будянської селищної ради Харківського району Харківської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Отже, після того, як згідно з умовами кредитного договору відбулася зміна терміну повернення кредиту, передбаченого кредитним договором, кредитний договір припиняє свою дію з дати, до якої має відбутися дострокове погашення кредиту позичальником. Після припинення дії кредитним договором у кредитора відсутні підстави для нарахування процентів і пені.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Відповідно до умов пункту 7.1 кредитного договору у разі порушення встановлених договором термінів оплати, передбачених графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди , пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, заборгованість у позичальника виникла з лютого 2009 року.

При цьому, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, банк у червні 2009 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Будянської селищної ради Харківського району Харківської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, проте рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2010 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Враховуючи зазначене, а також те, що заборгованість не була усунута впродовж строку, передбаченого у пункті 7.1 кредитного договору, строком повернення кредиту в повному обсязі є 30 червня 2009 року - останній день місяця, в якому відбулося порушення позичальником строку оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, з червня 2009 року відбулася зміна терміну повернення кредиту, передбаченого кредитним договором, а тому кредитний договір припинив свою дію з червня 2009 року.

Разом з тим, банк звернувся до суду з цим позовом у вересні 2016 року, тобто більше ніж через 6 років після настання строку повернення кредитних коштів достроково, у зв`язку із чим суд відмовив у задоволенні позову про стягнення заборгованості з позичальника у зв`язку із спливом строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Також, у статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, коли кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Пунктом 12 договору поруки сторони погодили, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Отже сторони встановили строк дії договору поруки, а саме визначили, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Разом з тим, враховуючи вимоги пункту 7.1 кредитного договору, у червні 2009 році відбулася зміна терміну повернення кредиту, передбаченого кредитним договором, а кредитний договір припинив свою дію.

Впродовж п`ятирічного строку дії договору поруки банк не заявив вимог до поручителя. З вимогою до поручителя банк звернувся 02 серпня 2016 року, тобто з пропуском встановленого у договорі поруки строку.

При цьому суд касаційної інстанції зазначає, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи, що наявність заборгованості та її розмір є доведеним та підтверджується наданим розрахунком заборгованості, який відповідачами по справі не спростований, проте банк звернувся із позовом до суду більше ніж через 6 років після настання строку повернення кредитних коштів достроково, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості з позичальника у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про припинення поруки в силу частини четвертої статті 559 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо звернення до суду в межах строку позовної давності є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов