Справа № 206/3455/17
Провадження № 2/206/16/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

представника відповідача ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Дніпровської міської ради про визнання права користування земельної ділянкою, припинення права постійного користування земельною ділянкою та скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права, -

І. Стислий виклад позиції позивача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом та заперечення відповідача-2 за зустрічним позовом.

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що на земельну ділянку загальною площею 1,6291 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , видано акт на право постійного користування від 18.11.2004 серії ЯЯ № 046781. 01.09:2015 проведена реєстрація земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав та надано витяг від 03.09.2015 № 43250651 про реєстрацію іншого речового права за Державним підприємством «Придніпровська залізниця». Тому на підставі права постійного користування право володіння і користування земельною ділянкою, що перебуває в держкомвласності, без встановлення строку та згідно статті 269.1.2 статті 269, п. 270.1.1 статті 270, статті 271 Податкового кодексу України залізницею здійснюється нарахування плати за землю кадастровий номер :09:395:0033 площею 1,0491 га. На сьогодні, на цій земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, які зареєстровані за ОСОБА_1 у відповідності до ухвали Бабушкінського районного суду «Про закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди» від 27.04.2007. 21.04.2017 працівниками залізниці виявлено, що відповідач ОСОБА_1 , порушивши межі належної залізниці земельної ділянки, самовільно захопив частину землі, огородивши її парканом, огородженнями, побудувавши прохідну. На усні претензії залізничників відповідач не реагує та відмовляється від добровільного усунення перешкод в користуванні належною позивачу земельною ділянкою. З підстав викладених вище, позивач просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою кадастровий номер :09:395:0033, шляхом знесення паркану, огороджень, прохідної, за адресою: АДРЕСА_2 , які самочинно збудовані відповідачем на земельній ділянці позивача, на підставі ст. 391 ЦК України та ч. 2 ст. 152 ЗК України (т. 1 а.с. 1-3).

Позивач ОСОБА_1 за зустрічним позовом звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням неодноразово уточнених вимог зазначив, що фактично на частині земельної ділянки кадастровий номер :09:395:0033 розташовані будівлі та споруди іншої особи - Позивача за зустрічним позовом. Фактичним власником нерухомого майна (будівель та споруд) за адресою: АДРЕСА_2 (фактично набутого з 2007 року) на частині зазначеної земельної ділянки площею 1,0397 га є позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 відповідно до діючих правовстановлюючих документів. Позивач за зустрічним позовом є фактичним користувачем частини зазначеної земельної ділянки по фактичному розміщенню нерухомого майна. На думку позивача, наявні всі обставини, що дають підстави для припинення права постійного користування частиною земельної ділянки, які визначені у п. «е» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України. Крім того, як вказує в первісному позові ДП «Придніпровська залізниця» 01.09.2015 проведена реєстрація земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав та надано витяг від 03.09.2015 № 43250651 про реєстрацію іншого речового права за Державним підприємством «Придніпровська залізниця». Відповідно до встановлених позивачем за зустрічним позовом нових обставин, правонаступником ДП «Придніпровська залізниця» є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Так, 23.05.2017 ПАТ «Українська залізниця» за заявою до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради проведено реєстрацію припинення речового права постійного користування земельною ділянкою, площею 1,6291 га за ДП «Придніпровська залізниця», , та відповідно проведено реєстрацію речового права постійного користування земельною ділянкою, площею 1,6291 га, кадастровий номер: :09:395:0033, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01 за правонаступником -ПАТ «Українська залізниця». Тобто, Відповідачем-2 в 2015 та 2017 роках прийнято 2 неправомірних рішення щодо реєстрації права постійного користування земельною ділянкою, щодо більшої частини якої Відповідач-1, на час такої реєстрації, вже втратив право користування на підставі норм закону та фактично не мав будь-яких об`єктів нерухомого майна, а дійсним власником та користувачем яких був позивач за зустрічним позовом. На звернення ОСОБА_1 в 2007 році до ДП «Придніпровська залізниця» про необхідність часткового припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку добровільної відмови ДП «Придніпровська залізниця» було відмовлено з посиланням на наявність державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. Свого часу ОСОБА_1 звертався до суду та отримав позитивне судове рішення Кіровського районного суду від 29.10.2007, яким було зобов`язано ДП «Придніпровська залізниця» погодити встановлення зовнішніх меж земельної ділянки АДРЕСА_2 (площею 1,0397 га) згідно з виготовленою технічною документацією, однак рішення так і не було виконано з боку ДП «Придніпровська залізниця» з тих же причин наявності у ДП «Придніпровська залізниця» державного акту від 2004 року на право постійного користування на всю земельну ділянку, площею 1,6291 га за адресою: АДРЕСА_1 , на частині якої розташовано об`єкт ДП «Придніпровська залізниця» - «друкарня». Вирішення питань регулювання земельних відносин в т.ч. питань щодо постійного користування земельними ділянками згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить до виключної компетенції сільських, селищних міських рад, в даному випадку третьої особи, - Дніпровської міської ради. Державну реєстрацію речового права користування земельною ділянкою також проведено Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Підставою позову в частині вимог до Відповідача-2, позивач вказує вчинення Відповідачем-2 шляхом прийняття оскаржуваних рішень перешкод у правомірній реалізації позивачем права власності на придбане ним майно, що знаходиться на земельній ділянці. На підставі прийнятих рішень Дніпровською міською радою Відповідач-1 набув речового права на земельну ділянку без урахування всіх обставин, які мали значення для його прийняття та з порушенням законних прав та інтересів позивача, як власника будівель і споруд та користувача земельної ділянки по фактичному розміщенню нерухомого майна. Відповідач-2 прийняв оскаржувані рішення, які всупереч частині другій статті 120 ЗК України та частині першій статті 377 ЦК України створюють позивачу перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою після набуття права власності на будівлі і споруди, що на ній розташовані. В зв`язку із вищевикладеним позивач за зустрічним позовом просив суд визнати право користування земельної ділянкою площею 1,0397 га по фактичному розміщенню нерухомого майна по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , припинити право постійного користування земельною ділянкою, площею 1,6291 га, кадастровий номер :09:395:0033, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01, яке належить Акціонерному товариству «Українська залізниця», ідентифікаційний код - 40075815, згідно з Державним актом на право постійного користування серії ЯЯ № 046781 від 18.11.2004, скасувати запис про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису про інше речове право 20620469) від 26.05.2017, індексний номер 35394246, дата реєстрації 23.05.2017 - права постійного користування земельною ділянкою площею 1,6291 га, кадастровий номер: :09:395:0033, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, запис про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису про інше речове право 11031356) від 03.09.2015, індексний номер 24135073, дата реєстрації 01.09.2015 - права постійного користування земельною ділянкою площею 1,6291 га, кадастровий номер: :09:395:0033, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01 за Державним підприємством «Придніпровська залізниця», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно та стягнути судові витрати з відповідача-1 на користь ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 51-53, 87-91, т. 2 а.с. 80-86, 120, 141-142).

Не погоджуючись із викладеними у зустрічній позовній заяві обставинами, представник Дніпровської міської ради подала відзив на зустрічну позовну заяву та заперечення на заяву про уточнення позовних вимог, згідно яких Дніпровська міська рада заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав. У зазначеній заяві про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, зазначає про уточнення позовних вимог щодо скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права. Відповідно до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа з має найменування: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ»), організаційно-правова форма юридичної особи визначена, як приватне акціонерне товариство. Ураховуючи вищезазначене, уточненню підлягає особа відповідача з позовом до якої звернувся ОСОБА_1 . Окрім цього, земельна ділянка з кадастровим номером :09:395:0033, площею 1,6291 га. за цільовим призначенням належить до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (код 1.10.5); тип права: - право власності; форма власності: державна; власник: - Держава України в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Щодо інших речових прав на нерухоме майно зазначено, що правокористувачем є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».Спірна земельна ділянка віднесена до земель державної власності. Враховуючи, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності,позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані до неналежного відповідача. Також, з приводу вимог про скасування державної реєстрації права власності, то Дніпровська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, і не є безпосередньо реєструючим органом визначеним законодавством, а тому у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити (т. 2 а.с. 105-107, 132-135).

Не погоджуючись із викладеними у відзиві обставинами, представник позивача за зустрічним позовом подав відповідь на відзив, згідно якого зазначив, що відповідно до поданого первісного позову Позивачем є Державне підприємство «Придніпровська залізниця» Позивач за первісним позовом не подавав до суду документів про правонаступництво і відповідно судом не розглядалось питання процесуального правонаступництва (заміни сторони правонаступником), тому підстав для зазначення Відповідача 1 за зустрічним позовом - як Акціонерного товариства «Українська залізниця» на день подання зустрічного позову не було. Щодо суб`єкта права власності та державної реєстрації права власності спірної земельної ділянки позивач за зустрічним позовом не оскаржує право власності держави, також відсутня вимога про скасування державної реєстрації права власності як хибно визначено представником Відповідача 2 у відзиві. Позивачем за зустрічним позовом обрано такий спосіб судового захисту «припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою відповідача 1 - як похідного речового права від права власності на таку земельну ділянку», а не про скасування державної реєстрації права власності. Так само в позовних вимогах зустрічного позову відсутня вимога про скасування державної реєстрації права власності від 03.09.2015 (індексний номер 24126892) проведену державним реєстратором Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області. Щодо посилання на відсутність повноважень у Відповідача 2 в сфері державної реєстрації прав, то в своєму відзиві Відповідач 2 додає та посилається на Інформаційну довідку станом на 01.07.2020, відповідно до якої саме Відповідач 2 в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур як державний реєстратор здійснював запис про державну реєстрацію іншого речового права - номер запису 20620469, а тому обраний спосіб судового захисту щодо визнання незаконним і скасування рішення департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 26.05.2017 про державну реєстрацію речового права є обґрунтованим та висунутий до належного Відповідача 2 (т. 2 а.с. 115-116).

В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, щодо зустрічних позовних вимог, то представник у задоволенні їх просила відмовити, оскільки це договірні відносини.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення первісних позовних вимог, просив відмовити повністю в їх задоволенні, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

04.07.2017 представник позивача звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (т. 1 а.с. 1-3).

07.07.2017 було відкрито провадження по даній цивільній справі, призначено до судового розгляду на 24.07.2017 (т. 1 а.с. 19).

Не погодившись із ухвалою про відкриття провадження, відповідач подав апеляційну скаргу, яку ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без руху з підстав не сплати скаржником судового збору (т. 1 а.с. 26, 31-32).

29.01.2018 ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2017 року повернуто заявникові (т. 1 а.с. 39-40).

30.01.2018 дана цивільна справа повернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровськ у зв`язку із чим судом було здійснено виклик учасників справи на 16.02.2018 (т. 1 а.с. 42, 45-46).

16.02.2018 судом у зв`язку із прийняттям змін до ЦПК України призначено підготовче засідання на 01.03.2018 (т. 1 а.с. 49-50).

16.02.2018 до суду від ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов до Державного підприємства «Придніпровська залізниця», третя особа Дніпровська міська рада про припинення право постійного користування земельної ділянкою та зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію право користування, який ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська залишено без руху (т. 1 а.с. 51-54, 61-62).

23.02.2018 від представника позивача надійшла заява про заміну сторони по справі № 206/3455/17 з додатками (т. 1 а.с. 65-76).

01.03.2018 на електронну пошту суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 1 а.с. 78-79).

01.03.2018 у зв`язку із неявкою сторін в судове засідання, судове засідання відкладено на 13.03.2018 (т. 1 а.с. 81).

13.03.2018 в судовому засіданні представник відповідача подав зустрічний позов з усунутими недоліками (т. 1 а.с. 86-96).

13.03.2018 судом залучено до участі у справі правонаступника Державного підприємства «Придніпровська залізниця» - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження, підготовче судове засідання відкладено на 13.04.2018 (т. 1 а.с. 99, 102-103).

10.04.2018 на електронну адресу суду від представника ДМР надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т. 1 а.с. 105-106).

05.04.2018 від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т. 1 а.с. 108).

13.04.2018 судове засідання було відкладено на 25.04.2018 (т. 1 а.с. 119).

25.04.2018 в судове засідання не з`явилися сторони по справі, у зв`язку із чим судове засідання відкладено на 22.05.2018 (т. 1 а.с. 118).

25.04.2018 від представника позивача надійшло клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи по справі № 206/3455/17 та клопотання про розгляд даного клопотання без участі представника позивача (т. 1 а.с. 121-123, 124).

22.05.2018 від представника відповідача ОСОБА_2. до суду надійшла заява про подання питань, які потребує висновок експерта разом з додатками (т. 1 а.с. 130-142).

22.05.2018 судом призначено по даній цивільній справі судову земельно-технічну експертизу, провадження на час проведення експертизи зупинено (т. 1 а.с. 143-147).

05.11.2018 на адресу суду від судового експерта надійшло клопотання про необхідність оплату експертизи разом з рахунком на оплату (т. 1 а.с. 153-154).

22.12.2018 надійшло лист від директора ДНІСЕ, згідно якого у зв`язку з несплатою коштів за проведення судової експертизи, ухвалу суду залишено без виконання, у зв`язку із чим 08.01.2019 судове провадження по даній цивільній справі поновлено та призначено підготовче судове засідання на 31.01.2019 (т. 1 а.с. 155, 156-157).

31.01.2019 на електронну адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява-клопотання про відкладення розгляду справи та проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т. 1 а.с. 159-160).

29.01.2019 до суду від представників позивача надійшло клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи (т. 1 а.с. 162-163).

31.01.2019 судом відкладено судове засідання на 11.03.2019 у зв`язку із неявкою учасників процесу в судове засідання (т. 1 а.с. 166).

11.03.2019 до суду від представника позивача надійшло клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи та клопотання про розгляд цивільної справи без участі представника позивача (т. 1 а.с. 174-175, 178-179).

11.03.2019 до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про подання питань, що потребують висновку експерта (т. 1 а.с. 180-181).

11.03.2019 судом призначено по даній цивільній справі судову земельно-технічну експертизу, провадження на час проведення експертизи зупинено (т. 1 а.с. 183-186).

24.04.2019 на адресу суду від В.о. директор ДНІСЕ надійшло клопотання про необхідність оплату експертизи разом з рахунком на оплату (т. 1 а.с. 193, 194-195, 196, 197-198).

12.03.2020 на адресу суду надійшов висновок експерта № 1638-19 разом з додатками, у зв`язку із чим судове провадження було поновлено та призначено судове засідання на 08.04.2020 (т. 2 а.с. 1-48, 49).

06.04.2020 на електронну адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача за зустрічним позовом про відкладення розгляду справи, у зв`язку із чим судове засідання було відкладено на 27.04.2020 (т. 2 а.с. 52-53, 54).

21.04.2020 до «Електронного суду» від представника відповідача надійшла заява про виклик експерта для надання усних пояснень щодо його висновку (т. 2 а.с. 60-62).

24.04.2020 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 63-64).

27.04.2020 судом клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи залишено без розгляду, надано строк для подання уточненої зустрічної позовної заяви та відкладено судове засідання на 18.05.2020 (т. 2 а.с. 68).

18.05.2020 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 76-77).

18.05.2020 до суду від представника відповідача надійшла заява про залишення первісного позову без розгляду та зустрічний позов (уточнений) (т. 2 а.с. 80-86).

18.05.2020 судом відмовлено в задоволенні заяви про залишення первісного позову без розгляду, задоволено клопотання про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи на 27.05.2020 (т. 2 а.с. 89).

27.05.2020 судом продовжено строк підготовчого судового засідання, задоволено клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, встановлено строк для підготовки відзивів на уточнену зустрічну позовну заяву до 10.06.2020, до 24.06.2020 відповідь на відзив і заперечення на відповідь на відзив до 08.07.2020 та відкладено підготовче судове засідання на 24.07.2020 (т. 2 а.с. 103).

06.07.2020 до канцелярії суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від представника відповідача-2 з додатками (т. 2 а.с. 105-113).

24.07.2020 до «Електронного суду» від представника позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та заява про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 115-116, 118, 120).

24.07.2020 судом продовжено строк підготовчого засідання до 12.08.2020 (т. 2 а.с. 123).

28.07.2020 до суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 128).

05.08.2020 від представника відповідача-2 надійшли до суду заперечення на заяву про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 132-135).

12.08.2020 судом залишено без розгляду клопотання представника позивача за зустрічним позовом про залучення третьої особи, закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті, заслухано вступні слова представника позивача, представника відповідача, досліджено письмові докази та оголошено перерву до 20.08.2020 для виклику експерта (т. 2 а.с. 143-144).

20.08.2020 судом заслухано роз`яснення і доповнення висновку експерта, заслухано відповіді на питання, та заслухано виступ в судових дебатах представника відповідача.

20.08.2020 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду (т. 2 а.с. 154-155).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Державне підприємство «Придніпровська залізниця» на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 02.06.2004 № 154/17 є постійним користувачем земельної ділянки площею 1,6291 га в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення використання земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель хлібзаводу та засолбази, що підтверджується копією державного акту на право постійного користування земельної ділянкою серії ЯЯ № 046781 (т. 1 а.с. 6).

Згідно копії акту від 21 квітня 2017 року комісією встановлено, що перевірити технічний стан будівлі засолбази та розміщення на території, яка належить згідно акту залізниці інших забудов не має можливості з причини охорони території (т. 1 а.с. 7).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2007 року визнано у справі мирову угоду за змістом якої сторони домовились, що Боржник (відповідач) у рахунок погашення заборгованості в сумі 1550000 грн. зобов`язується протягом десяти днів з моменту затвердження цієї Мирової угоди судом, передати Кредитору (позивачу) за актом приймання передачі у власність нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які складаються з нежитлової будівлі засолбази: літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, А2-1 - загальною площею 1538 кв.м., навісу: літ. а-1, приямок літ. а, складу: літ. В з прибудовами літ. в-1 - загальною площею 162,1 кв.м., прохідної: літ Д-1 - загальною площею 31,7 кв.м., огорожі: №4, мостіння: І, ІІ, а кредитор (позивач) прийняти це майно, в залік остаточного погашення заборгованості боржника (відповідача) (т. 1 а.с. 8-9).

Актом передання-приймання від 10 травня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сторони передали та прийняли відповідне майно згідно Мирової угоди, затвердженою ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2007 (т. 1 а.с. 10).

ПАТ «Укрзалізниця» сплачено земельний податок по засолбазі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з 2012 по 2017 рік всього 719657,69 грн., що підтверджується копією відповіді начальника сектору майнових та земельних ресурсів Квача В.В. від 10.05.2017 (т. 1 а.с. 11).

Рішенням Третейського суду від 05.03.2009 року визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлі та споруди, а саме літ. А-1 - виробнича будівля, літ А1-3 - прибудова 1-3 поверхи, антресоль, літ А3-1 - прибудова, літ А4-1 - прибудова, літ. а-1 - прибудова, п/д літ. А-1 - підвал, загальної площею 3089,4 кв.м., літ В-1 - склад, літ в1-1 - прибудова, літ. в-1 - прибудова, літ Д-1 - прохідна, літ Ж-1 - підсобна будівля, площею 32,6 кв.м., літ. - З - ТП (тимчас), літ. І - ТП (тимчас.) за адресою: АДРЕСА_2 в без акту введення в експлуатацію (т. 1 а.с. 55-56, 92-93).

На підставі цього рішення 14.04.2009 було зареєстровано право власності на будівлі та споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 в за ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухома майно № 22479276 (т. 1 а.с. 57, 94).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2007 року визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які складаються з нежитлової будівлі засолбази: літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, А2-1 - загальною площею 1538 кв.м., навіса: літ. а-1, приямку літ. а, складу: літ. В з прибудовами літ. в-1 - загальною площею 162,1 кв.м., прохідної: літ Д-1 - загальною площею 31,7 кв.м., огорожі: №4, мостіння: І, ІІ, а також інженерні та інші комунікації, санітарно-технічні системи та іншу інфраструктуру вартістю 1550000 грн. та зобов`язано Державне підприємство «Придніпровська залізниця» погодити встановлення зовнішніх меж земельної ділянки АДРЕСА_2 згідно технічною документацією виготовленою Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірмою Геосистема» (т. 1 а.с. 58-60. 95-96).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 1638-19 по матеріалам справи № 206/3455/17 складеного 13.01.2020 та дослідженими під час проведення цієї експертизи документами встановлено, що на земельній ділянці площею 1,6291 га з кадастровим номером :09:395:0033 по АДРЕСА_1 , яка належить ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на праві постійного користування, розташовані наступні нежитлові будівлі, паркан , огородження та будівля прохідної по АДРЕСА_2 , а саме: виробнича будівля літ. А-1 з прибудовами літ. А1- 3 (триповерхова), А3-1, А4-1 та а-1 та підвалом п/д під А-1; склад (підземне, сховище - експ.) В-1 з двома прибудовами входів в-1 та в1-1; частина будівлі прохідної літ. Д-1 (~ 3,2 м2); підсобна будівля (маслостанція - експ.) літ. Ж-1; ТП (тимчасова) літ. 3-1; ТП (тимчасова) літ. І-1; ворота № 7 (металева профільований лист, у додатку 6.4 до технічного паспорту з характеристиками дані про огорожу не вказано - експ.); хвіртка № 8 (металева профільований лист, у додатку 6.4 до технічного паспорту з характеристиками дані про огорожу не вказано - експ.); огорожа (з/б плити) № 9 (частина даної огорожі), (у додатку 6.4 до технічного паспорту з характеристиками дані про огорожу не вказано - експ.); огорожа № 10 (металева сітка, у додатку 6.4 до технічного паспорту з характеристиками дані про огорожу не вказано - експ.); ворота № 11 (у додатку 6.4 до технічного паспорту з характеристиками дані про огорожу не вказано - експ.); мостіння І (у додатку 6.4 до технічного паспорту з характеристиками дані про мостіння не вказано - експ.).

Також, на земельній ділянці, окрім комунікацій підземного прокладання (мережі водопостачання, каналізації та теплопостачання) наявна ділянка теплотраси надземного прокладання у з/б коробі і розташована уздовж (~ 60м) стіни будівлі з автомобільними боксами іншого підприємства, що безпосередньо межує з досліджуваною ділянкою з кадастровим номером :09:395:0033. Зі слів присутніх на дослідженні та зовнішніх ознак дана мережа теплопостачання не працює і виробничими об`єктами по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 не використовується.

Враховуючи забудову ділянки (частину території) з будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 технічно можливим є виконання демонтажу паркана, огородження та прохідної, і зокрема огорожі № 5, для користування тільки вільною від забудови частиною земельної ділянки, яка безпосередньо примикає до ділянки, на якій розташовані будівлі по АДРЕСА_1 , тобто поруч з огорожею № 5, при цьому вид користування та площа повинні бути обґрунтовані відповідними проектними рішеннями. Окремо, суду слід зазначити, що можливість використання другими підприємствами та організаціями інших місць вільних від забудови на частині ділянки з будівлями та спорудами, що належать до адреси по АДРЕСА_3 , та враховуючи: технічні, технологічні, організаційні питання, режими роботи у т.ч. пов`язаних з виробничими процесами, санітарними та протипожежними вимогами, питаннями охорони праці та безпеки життєдіяльності, можливого впливу на навколишнє середовище тощо, повинно бути передбачене за відповідно виконаними обґрунтуваннями, погодженими та затвердженими проектами, як для підприємства по АДРЕСА_3 , так і підприємства по АДРЕСА_1 .

Також, враховуючи вже існуючу організацію доступу для користування конкретною територією з розташованими на ній будівлями по АДРЕСА_1 , визначення додаткової можливості працівникам залізниці у користуванні земельною ділянкою площею 1,6291 га з кадастровим номером :09:395:0033 по АДРЕСА_1 - не є компетенцією експерта.

Площа земельної ділянки кадастровий номер :09395:0033, площею 1,6291 га за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у користуванні ПАТ «Українська залізниця», згідно з державним актом на право постійного користування серії ЯЯ №046781 від 18.11.2004, реєстровий номер об`єкта: 01, згідно технічної документації із землеустрою та /або схематичного плану земельної ділянки, виготовленої КП «ДМБТ1», яка фактично використовується підприємством з будівлями та спорудами розташованими за адресою: АДРЕСА_3 , і на підставі рішення суду від 05.03.2009 (а.с. 92, 93) зареєстрованого 14.04.2009, реєстраційний номер 16907780 (а.с. 94) які належать на праві власності ОСОБА_1 , орієнтовно складає: ~ 10359,5м2 (1,03595 га) (а.с. 2-48).

В порядку роз`яснення і доповнення висновку експерту, в судовому засідання судовий експерт Баляй О.Б., який проводив судову земельно-технічну експертизу № 1638-19 зазначив, що земельна ділянка має огорожу, обидва власника підприємств використовують свої споруди за своїми окремими призначеннями. Частина прохідної виходить за межі огорожі, яка була в межах ПАТ «Українська залізниця», більша частина поза межами. У ОСОБА_1 є комплекс 4 поверхи з окремим в`їздом та входом. Будівля ПАТ «Українська залізниця» має також окремий вхід. З приводу питання знесення паркану, то ПАТ «Українська залізниця» може це зробити самостійно. Паркан, який ПАТ «Українська залізниця» просить знести - побудований саме ДП «Придніпровська залізниця», про це свідчить стойки та елементи кріплення, з яких вбачається, що паркан побудований саме з їх території.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 88170852 від 26.05.2017, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» має право постійного користування земельної ділянкою площею 1,6291 га, кадастровий номер :09:395:0033, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01, згідно з Державним актом на право постійного користування серії ЯЯ № 046781 від 18.11.2004, підстава внесення запису: Рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 353942456 від 26.05.2017, Куцевол Володимир Анатолійович, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (т. 2 а.с. 87).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, право постійного користування земельної ділянкою площею 1,6291 га, кадастровий номер :09:395:0033, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01, згідно з Державним актом на право постійного користування серії ЯЯ № 046781 від 18.11.2004 за Державним підприємством «Придніпровська залізниця», підстава внесення запису: Рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24135073 від 03.09.2015, Гладков Денис Юрійович, Дніпровське міське управління юстиції - припинено, запис внесено 26.05.2017 Куцеволом Володимиром Анатолійовичем , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (т. 2 а.с. 88).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка площею 1,6291 га, кадастровий номер :09:395:0033, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01 належить на праві власності Державі України в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації та на праві постійного користування ПАТ «Українська залізниця» (т. 2 а.с. 108-110).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно п. 2.1. Глави ІІ Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Суд відхиляє технічну документації і землеустрою щодо інвентаризації меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_2 , якою проведено встановлення зовнішніх меж земельних ділянок по фактичному розміщенню будівель та споруд, оскільки останні не підписані представниками суміжних землекористувачів, а тому стверджувати, що встановлення даних меж було погоджено з іншими землекористувача не можна та відповідно дані межі є спірними (т. 1 а.с. 132-142).

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов`язані співпрацювати при вчиненні дiй, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст. 91, 96, 103 ЗК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осiб на земельнi дiлянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом способiв.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статей 13, 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (статті 79, 79-1 ЗК України).

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (стаття 103 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», межування земель - це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка. План земельної ділянки - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці.

Так, за первісним позовом позивач просить зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати за власний рахунок паркан, огородження та будівлю прохідної, які розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер :09:395:0033 і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , однак позивачем не конкретизоване який саме паркан, огородження та будівлю прохідної необхідно демонтувати, адже на земельній ділянці кадастровий номер :09:395:0033 знаходяться безліч об`єктів нерухомості, в тому числі огорожі № 3, №4, будівлі прохідних, ворота, хвіртки та багато пристройок, кожен з яких мають своє літерне позначення, а тому задоволення позовних вимог в даній редакції може призвести до настання таких юридичних наслідків, чим буде порушено права та інтереси, які не були предметом розгляду в даній цивільній справі.

Окрім цього, слід зазначити, що позивач в своїй позовній заяві просить суд усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою кадастровий номер :09:395:0033, шляхом знесення паркану, огороджень, прохідної, за адресою АДРЕСА_2 , які самочинно збудовані відповідачем на земельній ділянці позивача, на підставі ст. 391 ЦК України та ч. 2 ст. 152 ЗК України.

Так, по-перше, положеннями статті 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власником земельної ділянки кадастровий номер :09:395:0033за адресою: АДРЕСА_1 є держава в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, а тому Акціонерне товариство «Українська залізниця», як землекористувач не має право вимагати усунення перешкод у користуванні майном в порядку ст. 391 ЦК України, оскільки вони не є власниками земельної ділянки.

З приводу того, що позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою кадастровий номер :09:395:0033, шляхом знесення паркану, огороджень, прохідної, за адресою АДРЕСА_2 , які самочинно збудовані відповідачем на земельній ділянці позивача слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд лише за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Проводячи аналіз зазначених правових норм, суд доходить до висновку, що знесення самочинно збудованого нерухомого майна саме в судовому порядку допускається тільки у тому разі, якщо зазначене майно збудовано з істотним порушення будівельних норм і правил, з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, у разі неможливості провести відповідну перебудову цього майна або відмови особи від проведення цієї перебудови.

Крім того, відповідно до п.п. 5, 17, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право на звернення до суду, згідно до вимог статті 376 ЦК, з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 Земельного кодексу України. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, слід прийти до висновку, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» не має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування земельної ділянкою шляхом знесення паркану, огороджень та прохідної ані в порядку передбаченому ст. 376 ЦК України, ані в поряду передбаченому ст. 391 ЦК України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Також, слід зазначити, що паркан, огородження та будівля прохідної, які розташовані на території та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 є власністю ОСОБА_5 , що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами.

Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції. Він свідчить, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до цієї статті, власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном - негаторний позов.

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, де відповідач перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження майном. При цьому, суду мають бути подані докази, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей щодо належного йому майна.

Необхідно також звернути увагу, що негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому.

Однак, нерухоме майно, яке просить демонтувати позивач належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , а земельна ділянка, на якій знаходяться ці об`єкти нерухомості належить відповідачу на праві постійного користування, а тому право власності відповідача є превалюючим над правом користування позивача і як наслідок задоволення позовних вимог призведе порушення принципу непорушності права власності.

Відповідно до роз`яснень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, і суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

При прийнятті рішення, суд враховує, що позивач не довів достатніми та належними доказами факт наявності у нього перешкод, які унеможливлюють використання належної йому земельної ділянки. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно висновку експерта, його доповнень наданих в судовому засіданні та досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що Акціонерне товариство «Придніпровська залізниця» має свою прохідну, через яку працівники залізниці мають вільний доступ до будівель та земельної ділянки, на якій знаходяться ці будівлі, а тому позивачем не доведено факту протиправних дій із сторони відповідача, позивачем не подано доказів, які б підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, зокрема, доказів, що підтверджують факт порушення права позивача на користування земельною ділянкою.

Окрім цього, судом встановлено, що земельна ділянка фактично використовується та поділена на дві ділянки: ділянка з будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та ділянка з будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 . Обидві території благоустроєні та функціонують, де кожна зі своєю проїзною, пропускною системою на територію та режимом роботи. Роздільне користування територією земельної ділянки позначено встановленою глухою огорожею № 4, яка за конструктивними складовими та особливостями монтажу, виконувалась зі сторони ділянки АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» АДРЕСА_1 . Будівля прохідної Д-1 примикає до основної ділянки і знаходиться поза межами земельної ділянки з кадастровим номером :09:395:0033, при цьому дана будівля була наявна до 21.11.2006 року, а згідно даних Державного акту на право на право постійного користування серії ЯЯ № 046781 від 18.11.2004 була побудована ще раніше (будівля Д-1 означена точками з винесенням меж) та не є побудованою відповідачем.

Так само не є побудованою відповідачем і спірна огорожа, що розділяє технологічно два виробничі підприємства та власників нерухомого майна, і тому позивач фактично просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, які самостійно і створив.

АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» як на підставу позову посилається на статтю 152 Земельного кодексу України з фактичним посиланням на п. б) частини 3 та позивачем фактично обрано спосіб захисту шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Однак, АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» не довело достатніми і допустимими доказами, що порушення прав (будівництво паркану та прохідної) відбулось саме відповідачем, фактично позивачем не доведено який стан земельної ділянки існував до порушення його прав, до якого необхідно повернутись, коли відбулось та яке саме погіршення стану земельної ділянки.

Окрім цього, на частині спірної земельної ділянки у власності відповідача ОСОБА_1 крім спірних частини огорожі (№ 9 за даними АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ») та прохідної (Д-1) перебувають і інші будівлі (виробнича А-1, склад В-1, підсобна Ж-1, інші споруди) при цьому позивач не довів достатніми і допустимими доказами яким чином відбудеться відновлення порушених прав позивача якщо демонтувати лише частину огорожі (№ 9 за даними АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ») та прохідної (Д-1).

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що вимоги первісного позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу (знесення) паркану, огородження та будівлі прохідної не підлягають задоволенню, оскільки позивач просив вжити крайніх заходів по усуненню порушень його прав, які так і не було доведено в судовому засіданні.

Крім того, позивачем не надано доказів технічної можливості демонтажу без пошкодження конструкції споруди в цілому, не конкретизовано які саме споруди слід знести, їх розмір та конфігурації, а отже така вимога є передчасною.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 21 травня 2020 року по справі № 726/874/15-ц.

Також, слід звернути увагу, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2007 року зобов`язано Державне підприємство «Придніпровська залізниця» погодити встановлення зовнішніх меж земельної ділянки АДРЕСА_2 згідно технічною документацією виготовленою Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірмою Геосистема», однак до теперішнього часу Акціонерне товариство «Придніпровська залізниця» не виконала рішення суду та паркан з огорожею та прохідної, які позивач просить демонтувати наразі фактично являються роздільною межою земельних ділянок по фактичному розміщенню будівель ОСОБА_5 та Акціонерного товариства «Придніпровська залізниця», а тому їх знесення може призвести до фактичної втрати об`єкта нерухомості, який розділяє земельні ділянки по фактичному розташовуванню будівель.

Окрім цього, враховуючи, що заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2007 року не виконано, добровільно погодити встановлення зовнішніх меж земельної ділянки сторони відмовляються, суд не може прийти до однозначного висновку про порушення відповідачем ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою позивачем.

За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати за власний рахунок паркан, огородження та будівлю прохідної, які розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер :09:395:0033 і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 слід відмовити повністю.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Дніпровської міської ради про визнання права користування земельної ділянкою за ОСОБА_1 , припинення права постійного користування земельною ділянкою, яке належить Акціонерному товариству «Українська залізниця» та скасування записів про державну реєстрацію іншого речового права - права постійного користування земельною ділянкою за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Частиною 2 цієї статті Кодексу визначено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; е) оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі.

Таким чином приписи вказаної статті Кодексу не передбачають набуття права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності фізичною особою внаслідок набуття нею права власності на будівлі і споруди, що розташовані на цій земельній ділянці.

Так, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 ЗК України).

Водночас згідно з ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Схожі приписи закріплено і в ч. 1 ст. 377 ЦК України, де зазначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

При цьому однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою згідно з п. "е" ч. 1 ст. 141 ЗК України є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

У пп. "ґ" п. 18 постанови Пелнуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" зазначено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України.

Разом з тим згідно з ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Частиною 2 цієї статті ЗК України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Таким чином, аналіз положень ст.ст. 120, 123 ЗК України дає підстави для висновку про те, що вказані положення унормовують порядок переходу при відчуженні об`єкта нерухомого майна до його набувача права користування земельною ділянкою і не встановлюють автоматичного переходу права на користування земельною ділянкою до нового власника об`єкта нерухомого майна поза межами встановленої ст. 123 ЗК України процедури, а тому суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельної ділянки у користування фізичній особі.

Натомість матеріали цивільної справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався до повноважних органів із клопотанням щодо вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, а тому в суду не має повноважень на визнання за ОСОБА_1 право користування земельної ділянкою площею 1,0397 га по фактичному розміщенню нерухомого майна по АДРЕСА_3 .

Окрім цього, висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 1638-19 по матеріалам справи № 206/3455/17 складеного 13.01.2020 встановлено, що площа земельної ділянки кадастровий номер :09395:0033, площею 1,6291 га за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у користуванні ПАТ «Українська залізниця», згідно з державним актом на право постійного користування серії ЯЯ №046781 від 18.11.2004, реєстровий номер об`єкта: 01, згідно технічної документації із землеустрою та /або схематичного плану земельної ділянки, виготовленої КП «ДМБТ1», яка фактично використовується підприємством з будівлями та спорудами розташованими за адресою: АДРЕСА_3 , і на підставі рішення суду від 05.03.2009 (а.с. 92, 93) зареєстрованого 14.04.2009, реєстраційний номер 16907780 (а.с. 94) які належать на праві власності ОСОБА_1 , орієнтовно складає 10359,5м2 (1,03595 Га), а тому задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право користування земельної ділянкою площею 1,0397 га по фактичному розміщенню нерухомого майна по АДРЕСА_3 буде виходити за межі встановлені експертизою.

Також слід зазначити, що з врахуванням викладених норм матеріального права суд приходить до висновку, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При цьому новий власник будівель не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до законодавства. Виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права користування чи укладення договору оренди земельної ділянки. Реєстрація права власності на будівлю і споруду автоматично не тягне переходу права користування земельною ділянкою під нею, оскільки в наведених вище нормах цивільного та земельного законодавства йдеться про перехід права власності, права користування на землю при переході права власності на об`єкт нерухомості на підставі договору відчуження.

Однак, підстави за якими ОСОБА_1 набув право власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які складаються з нежитлової будівлі засолю ази: літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, А2-1 - загальною площею 1538 кв.м., навіса: літ. а-1, приямку літ. а, складу: літ. В з прибудовами літ. в-1 - загальною площею 162,1 кв.м., прохідної: літ Д-1 - загальною площею 31,7 кв.м., огорожі: №4, мостіння: І, ІІ, а також інженерні та інші комунікації, санітарно-технічні системи та іншу інфраструктуру та на будівлі та споруди, а саме літ. А-1 - виробнича будівля, літ А1-3 - прибудова 1-3 поверхи, антресоль, літ А3-1 - прибудова, літ А4-1 - прибудова, літ. а-1 - прибудова, п/д літ. А-1 - підвал, загальної площею 3089,4 кв.м., літ В-1 - склад, літ в1-1 - прибудова, літ. в-1 - прибудова, літ Д-1 - прохідна, літ Ж-1 - підсобна будівля, площею 32,6 кв.м., літ. - З - ТП (тимчас), літ. І - ТП (тимчас.) за адресою: АДРЕСА_2 , а саме на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2007, рішення Третейського суду від 05.03.2009 року та заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2007 року є сумнівними з огляду та таке.

Рішення Третейського суду було ухвалено 05.03.2009, при цьому до ст. 6 Закону України «Про Третейські суди» внесено зміни згідно із Законом «1076-VI» від 05.03.2009, а саме статтю 6 доповнено пунктом 7, згідно якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2007 року визнано право власності за ОСОБА_1 на об`єкти нерухомості, які знаходяться на території Самарського району м. Дніпропетровська, при цьому ч. 1 ст. 114 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення перебачено, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди було постановлено 27 квітня 2007 року.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 175 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент постановлення ухвали, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Однак, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2007 визнано у справі мирову угоду, зі змісту якої ухвалою суду фактично вирішено питання щодо переходу права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які складаються з нежитлової будівлі засолбази: літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, А2-1 - загальною площею 1538 кв.м., навісу: літ. а-1, приямок літ. а, складу: літ. В з прибудовами літ. в-1 - загальною площею 162,1 кв.м., прохідної: літ Д-1 - загальною площею 31,7 кв.м., огорожі: №4, мостіння: І, ІІ, при цьому предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики, згідно якого нежитлові приміщення взагалі не є предметом позики.

Також, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2007 не містить посилань на підставі яких правовстановлюючих документів вищевказані нежитлові приміщення на момент ухвалення рішення належали на праві власності ОСОБА_3 , при цьому земельна ділянка, на якій знаходяться ці нежитлові приміщення на момент ухвалення рішення належала на праві власності Державі.

Окрім цього, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2007 фактично вирішено питання щодо переходу права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 на нерухоме майно, яке знаходяться на території Самарського району м. Дніпропетровська, при цьому ч. 1 ст. 114 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент постановлення ухвали перебачено, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Однак, дані рішення (ухвала) не оскаржувалися, не переглядалися, треті особи, які не брали участі у справі не зверталися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду та відповідно дані рішення (ухвала) набрали законної сили.

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 141 Земельного кодексу України визначено підстави припинення права користування земельною ділянкою, якими є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

При цьому підставами примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку є: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом (ст. 143 Земельного кодексу України).

З викладеного вбачається, що приписи зазначеної статті не передбачають такої підстави для примусового припинення права землекористування, як набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, на що посилається позивач за зустрічним позовом, а відтак чинне законодавство не передбачає можливості припинення права користування земельною ділянкою в примусовому порядку за рішенням суду у зв`язку з вказаними обставинами.

Суд зазначає, що позбавлення суб`єкта права постійного землекористування земельної ділянки після державної реєстрації цього права поза межами підстав, визначених ст. 143 Земельного кодексу України, є порушенням права останнього на користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 377 Цивільного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зі змісту вказаних статей вбачається, що у випадку переходу права на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права на розміщені на земельній ділянці об`єкти.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, до позивача за зустрічним позовом перейшло право власності на будівлі і споруди, що розташовані на частині спірної земельної ділянки (виходячи з площі об`єктів нерухомості). Разом з тим, відповідач за зустріним позовом також є власником об`єктів нерухомості, що розташовані на даній земельній ділянці.

Таким чином, перехід до інших осіб права власності на частину будівель і споруд, розміщених на спірній земельній ділянці, не може бути підставою для припинення права постійного користування всією земельною ділянкою площею 1,6291 га. При цьому, зазначалося вище, приписи ст. 143 ЗК України не передбачають такої підстави для припинення права землекористування в судовому порядку, як набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Аналогічного висновку дійшов Вищий господарський суд України в своїй постанові від 4 лютого 2017 року по справі № 923/279/16.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК , а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції на момент набуття права власності на нерухоме майно) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

На момент набуття права власності на об`єкти нерухомості, стаття 141 ЗК України, на яку посилається позивач ОСОБА_1 , та інші норми земельного законодавства, не передбачали такої підстави припинення права користування земельною ділянкою, як набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Частину першу статті 141 було доповнено пунктом "е" згідно із Законом № 1702-VI від 05.11.2009 року, який набрав чинності 10.12.2009 року.

Згідно нині діючої ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У долучених до справи судових рішеннях, питання володіння та користування земельною ділянкою, на якій розміщене нерухоме майно позивача, не вирішувались. Належних доказів належності на праві власності або користуванні попередньому власнику об`єктів нерухомості ( ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ) спірної земельної ділянки, чи її частини, до суду також не подано. Згідно матеріалів справи, єдиним користувачем спірної земельної ділянки є відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», а тому вимога про припинення права Акціонерне товариство «Українська залізниця» постійного користування земельною ділянкою також не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то наслідком прийняття зазначеними органами, їх посадовими особами рішень із порушенням установленої законом процедури або всупереч нормі закону, або з перевищенням своїх повноважень є визнання таких рішень недійсними (стаття 112 ЗК України 1990 року, стаття 152 ЗК України 2001 року, пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2001 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»)

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскільки державні акти на право постійного користування на земельні ділянки є документами, що посвідчують право постійного користування й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом користування на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право постійного користування на земельні ділянки.

У зв`язку із тим, що позивач ОСОБА_1 не подав до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження незаконності (протиправності) прийнятого Дніпропетровською міською радою рішення № 154/17 від 02.06.2004 року та незаконності видачі Державному підприємству «Придніпровська залізниця» державного акту на право постійного користування землею, у задоволенні позовних вимог в частині скасування записів про державну реєстрацію іншого речового права - права постійного користування земельною ділянкою за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» слід також відмовити. Суд звертає увагу також на те, що у користування земельну ділянку було надано Державному підприємству «Придніпровська залізниця» у 2004 році, натомість ОСОБА_1 отримав у власність об`єкти нерухомості у 2007 році.

Також, враховуючи, що позивач звернулися із позовом до відповідача про визнання права користування на земельну ділянку на підставі ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, а суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, відтак, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відсутні правові підставі для задоволення позову, оскільки державний акт як підстава виникнення права користування ДП «Придніпровська залізниця» на спірну земельну ділянку не оспорений.

Застосувати ст. 120 ЗК України до спірних правовідносин не можна, оскільки право користування на земельну ділянку у ДП «Придніпровська залізниця» виникло раніше, ніж право власності у позивача на нерухоме майно.

Аналогічного висновку дійшов ВССУ у своїй ухвалі від 22 червня 2017 року по справі № 720/1429/16-ц.

Таким чином, враховуючи, що відсутні підстави для припинення права постійного постійного користування земельною ділянкою, площею 1,6291 га, кадастровий номер :09:395:0033, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01, яке належить Акціонерному товариству «Українська залізниця», ідентифікаційний код - 40075815, згідно з Державним актом на право постійного користування серії ЯЯ № 046781 від 18.11.2004, то і відповідно у задоволенні позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису про інше речове право 20620469) від 26.05.2017, індексний номер 35394246, дата реєстрації 23.05.2017 - права постійного користування земельною ділянкою площею 1,6291 га, кадастровий номер: :09:395:0033, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, запису про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису про інше речове право 11031356) від 03.09.2015, індексний номер 24135073, дата реєстрації 01.09.2015 - права постійного користування земельною ділянкою площею 1,6291 га, кадастровий номер: :09:395:0033, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01 за Державним підприємством «Придніпровська залізниця», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно необхідно також відмовити, оскільки дані вимоги є похідними і відмова у задоволенні основної вимоги виключає можливість задоволення похідної.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення представника позивача та представника відповідача, заслухавши відповіді на питання експерта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні первісного та зустрічного позову має бути відмовлено повністю, судові витрати по сплаті судового збору та судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи, сплачені Акціонерним товариством «Українська залізниця» необхідно покласти на позивача за первісним позовом, судові витрати по сплаті судового збору та судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи, сплачені ОСОБА_1 необхідно покласти на позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 1 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 78, 90, 91, 95, 96, 103, 106, 107, 90, 92, 120, 121, 123, 141, 152 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 317, 321, 376, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати за власний рахунок паркан, огородження та будівлю прохідної, які розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер :09:395:0033 і зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 та стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача - відмовити повністю.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Дніпровської міської ради про визнання права користування земельної ділянкою площею 1,0397 га по фактичному розміщенню нерухомого майна по АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , припинення права постійного користування земельною ділянкою, площею 1,6291 га, кадастровий номер :09:395:0033, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01, яке належить Акціонерному товариству «Українська залізниця», ідентифікаційний код - 40075815, згідно з Державним актом на право постійного користування серії ЯЯ № 046781 від 18.11.2004, скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису про інше речове право 20620469) від 26.05.2017, індексний номер 35394246, дата реєстрації 23.05.2017 - права постійного користування земельною ділянкою площею 1,6291 га, кадастровий номер: :09:395:0033, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, запису про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису про інше речове право 11031356) від 03.09.2015, індексний номер 24135073, дата реєстрації 01.09.2015 - права постійного користування земельною ділянкою площею 1,6291 га, кадастровий номер: :09:395:0033, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 01 за Державним підприємством «Придніпровська залізниця», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно та стягнення судових витрат з відповідача-1 на користь ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Реквізити сторін:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» - місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ;

ОСОБА_1 - місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Дніпровська міська рада - місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Дмитра Яворницького, буд. 75, ;

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28.08.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак