ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/247/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участі секретаря - Костів Х.Ю.

сторін : представника ОСОБА_1

адвоката- Вітів В.А.

відповідача - ОСОБА_2 його представників - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу № 607/10421/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири від особи, яка не мала права її відчужувати ,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири від особи, яка не мала права її відчужувати. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В кінці весни - на початку літа 2013 року від відповідача та його дружини вона дізналась про те, що спірна квартира належить не їй, а відповідачу. Договір дарування квартири від 25.11.2000 року, укладений нібито між ОСОБА_6 та її покійним чоловіком ОСОБА_7 та посвідчений державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А., є недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог ст.45 Закону України «Про нотаріат» . Вона жодних документів щодо відчуження спірної квартири в користь інших осіб не підписувала і нічого про це не знала. Вказувала на те, що не знала про існування договору дарування від 25.11.2000 року та надалі продовжувала проживати у своїй квартирі, на протязі дванадцяти років оплачувала комунальні послуги і станом на 2009 рік проживала та була зареєстрована у квартирі одна і вважала себе її власником. На підставі вищенаведеного просила позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 25.06.2014 року вжито заходів забезпечення позову у вказаній справі шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири до завершення розгляду справи по суті.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12.02.2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.07.2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12.02.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції .

Ухвалою суду 21.10.20165 року провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц зупинено до вступу у справу правонаступника чи законного представника позивача ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24.03.2016 року провадження у справі відновлено та ухвалою суду від 16.05.2016 року замінено позивача ОСОБА_6 на її процесуального правонаступника ОСОБА_1

11.12.2017 року процесуальний правонаступник ОСОБА_1 позивач подала заяву про доповнення підстав позову (т.2 а.с.80), в якій вказала, що Верховним Судом України в ухвалі від 27.04.2016 року у справі №6-372цс16 вказано перелік обставин, які виключають наявність волевиявлення на відчуження майна за договором дарування, зокрема це: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді та сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. ОСОБА_6 була неписьменною, після смерті першого чоловіка важко захворіла,у зв`язку із чим вона потребувала сторонньої допомоги, на момент вчинення спірного договору їй виповнилось 76 років. На протязі тринадцяти років з моменту вчинення спірного договору ОСОБА_6 продовжувала проживати у спірній квартирі, яку вважала своєю власністю. Будь-якого іншого житла на праві власності вона не мала, була прописана у квартирі одна і всі комунальні послуги оплачувала сама, при цьому всі абонентські книжки залишалися оформленими на її ім`я і покинула вона квартиру лише після того, як її фактично вигнав звідти відповідач. ОСОБА_7 у спірній квартирі зареєстрований не був і фактичної передачі квартири після укладення договору дарування від 25.11.2000 року новому власнику не відбулось. Відповідно до положень ст.ст.56,234 ЦК УРСР договір дарування вважається укладеним якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем будь-яких дій за договором дарування, а наявна відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному, продовження проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору дарування, відсутність реєстрації відповідача у спірному будинку. Таким чином, відсутні обставини, які б підтверджували наявність в позивачки волі на укладання договору дарування від 25.11.2000 року. Враховуючи вищезазначені обставини, спірний договір дарування міг бути укладений ОСОБА_6 лише під впливом помилки щодо правової природи цього договору, прав та обов`язків після його укладення між нею та ОСОБА_7 , а тому наявні всі підстави для визнання вказаного договору недійсним в порядку ст.56 ЦК УРСР.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування квартири від 25.11.2000 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 та витребування вказаної квартири у ОСОБА_2 , який набув її від особи, яка не мала права її відчужувати - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обгрунтування вимог посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції показами свідків було доведено неграмотність відповідачки та те, що остання не вміла писати, тому не могла самостійно підписати оспорюваний договір дарування від 25 листопада 2000 року. Крім того суд не врахував, що під час розгляду справи ОСОБА_6 стверджувала, що не підписувала жодного договору дарування, оскільки не мала наміру дарувати ОСОБА_7 свою квартиру.

До 2013 року ОСОБА_6 протягом тринадцяти років з дня укладення спірного договору дарування проживала в квартирі, яку вважала своєю власністю, іншого житла не мала. Покинула квартиру лише після того, як її фактично вигнав син ОСОБА_7 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду без змін. Вказує на те, що судом першої інстанції при новому розгляді справи в повному обсязі виконані вказівки викладені вищестоящого суду, на яку посилається апелянт, призначена та проведена судово-почеркознавча експертиза, повторно допитані всі свідки по справі. Інших доказів не здобуто, тому суд вірно відмовив в позові за недоведеністю. Під час розгляду справи суд дав належну оцінку доказам, які є у справі.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на викладені у ній доводи.

Відповідач та його представники заперечили апеляційну скаргу, рішення суду вважають законним.

Від третьої особи Першої Тернопільської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без представника нотаріальної контори, в якій також зазначено, що вони покладаються на думку суду.

У відповідності до вимог статтей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає .

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не представлено належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 належала на праві власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була успадкована нею після смерті її першого чоловіка ОСОБА_9 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.1997 року, виданого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А., за реєстром №3-3355.

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_6 Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 16.07.1997 року, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням.

19.02.1998 року ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 та змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » па « ОСОБА_6 », про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане 10.02.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради.

Після реєстрації шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 звернулась до Управління юстиції із заявою про зміну дошлюбного прізвища « ОСОБА_6 » на прізвище « ОСОБА_6 ». Вказана заява містить підпис заявника.

07.07.1999 року Тернопільським MB УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_6 видано паспорт громадянина України НОМЕР_2 , в якому міститься особистий підпис ОСОБА_6 .

Особистий підпис ОСОБА_6 міститься в актовому записі про одруження №175 від 19.02.1998 року та заяві про видачу паспорта (форма №1) у зв`язку зі зміною прізвища, поданій 23.03.1999 року.

Відповідно до договору дарування квартири від 25.11.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-6623, ОСОБА_6 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 своєму чоловікові ОСОБА_7 . У договорі державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. зазначено, що він підписаний сторонами у її присутності. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_6 квартири, що відчужується, перевірено.

Згідно договору дарування від 11.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бурою Н.О., ОСОБА_7 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 , котрий проживає у АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 прийняв у дар належну ОСОБА_7 цілу квартиру під номером, АДРЕСА_1 .

Як вбачається із характеристики №03 від 09 серпня 2013 року, наданої Тернопільським бюро подорожей та екскурсій ЗАТ «Тернопільтурист», ОСОБА_6 , 1924 року народження, працювала на посаді прибиральниці у Тернопільському бюро подорожей та екскурсій-філія ЗАТ «Тернопільтурист» з 16 січня 1989 року по 30 грудня 1997 року. Освіти, згідно документації в особовій справі, не мала. У веденні особистої документації потребувала додаткової допомоги.

Згідно характеристики, наданої ТзОВ «ВАТРА-УКР», ОСОБА_6 працювала у виробничому об`єднанні «Ватра» з 07 січня 1965 року по 04 січня 1987 року штампувальницею штампувально-зварювального цеху. Освіти згідно документів особової справи не мала. При прочитанні та написанні тексту (заяв) потребувала сторонньої допомоги.

Згідно відповіді від 06 грудня 2013 року №"/6628-10, наданої Департаментом освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації в справі №607/14719/13-ц, за інформацією відділів освіти, професійно-технічних, вищих навчальних закладів області підтвердження факту навчання, персональних даних про освіту ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у навчальних закладах області немає.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер, що підтверджується лікарською довідкою про причину смерті від 07.10.2008 року.

06.10.2009 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Білою Ю.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем 1/2 частки спадкового майна ОСОБА_7 , що складається із-грошового вкладу з нарахованими на ньому відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігається на рахунку № НОМЕР_3 і ТВБВ №10019-010 філії-Тернопільське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк», які належали померлому ОСОБА_7 на підставі довідки, виданої Філією-Тернопільське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк» від 14.04.2009 року за №24-06/391 є його дружина ОСОБА_6 , котра зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

19.04.2013 року за заявою ОСОБА_6 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0001599 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.

Постановою слідчого СВ Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області від 07.05.2014 року вищевказане кримінальне провадження закрито на підставі п.1 4.2 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу злочину, оскільки в ході досудового слідства не здобуто достатніх доказів про те, що договір дарування квартири від 25.11.2000 року підписаний не ОСОБА_6 , а іншою особою, оскільки у зв`язку із відсутністю вільних взірців підпису ОСОБА_6 за 2000 рік та ОСОБА_7 неможливо встановити даного факту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції 21.07.2015 року.

Згідно заповіту від 24.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. за реєстром №387 ОСОБА_6 усе своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все, що буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 .

З повідомлення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. №80/01-16 від 30.03.2016 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкової справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 43433729 від 30.03.2016 року відкрита спадкова справа за №15 за заявою про прийняття спадщини, яка надійшла від ОСОБА_1 .

Відмовляючи в позові суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не надано і судом не встановлено доказів недійсності договору дарування спірної квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-6623.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.п.1,4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки предметом спору є договір дарування, який укладено до набрання чинності ЦК України, а саме 25.11.2000 року, тому вказаний спір підлягає вирішенню на підставі законодавства, яке діяло на час його укладення, тобто на підставі положень ЦК УРСР 1963 року(надалі-ЦК УРСР).

Статтею 243 ЦК УРСР визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, якою передбачено обов`язок нотаріального посвідчення договору, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Ст.44 ЦК УРСР передбачено, що угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми повинні укладатись у письмовій формі.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписатися, то за його дорученням угоду може підписати інший громадянин. Підпис останнього повинен бути засвідчений організацією, в якій працює або навчається громадянин, що укладає угоду, або житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні, або органом чи службовою особою, що вчиняють нотаріальні дії.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Підставою недійсності договору є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом, саме на момент вчинення договору.

Статтею 56 ЦК УРСР передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення-ст.59 ЦК УРСР.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.45 Закону України «Про нотаріат»(в редакції чинній на момент укладення спірного договору) при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати угоду, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності нотаріуса або іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, угоду, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Угоду не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено.

Відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною третьою ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги,що суд безпідставно відмовив в позові та не взяв до уваги наявні докази колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані.

З роз`яснень, викладених у п.п.2,5,11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року(чинної на час укладення спірного договору) вбачається, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав із наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За правилами ст.48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною 1 ст.82, частиною 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях-ч.6 ст.81 ЦПК України.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З висновку, проведеної за клопотанням позивача судової почеркознавчої експертизи №1.1-130/19 від 12.07.2019 року вбачається, що встановити ким, ОСОБА_6 , чи іншою особою виконаний підпис у графі «Дарувальник» у примірнику договору дарування квартири від 25.11.2000 року, укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченому державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 не видалося можливим. У дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що в ході порівняльного дослідження підпису, виконаного від імені ОСОБА_6 у договорі дарування від 25.11.2000 року із наданими на дослідження зразками підпису та почерку ОСОБА_6 встановлено як збіжні так і розбіжні ознаки. За результатами порівняльного дослідження встановлено, що збіжні ознаки нечисленні, інформативна їх значущість невелика, тому сукупність їх недостатня навіть для ймовірного висновку про наявність тотожності. Що стосується розбіжних ознак, то з`ясувати їх походження (чи є вони результатом варіаційності або викривлення почерку, що не проявилася у наданих зразках, або викликані іншими причинами) експерт не може у зв`язку із недостатністю зразків почерку та підписів ОСОБА_6 , які співставні із спірним підписом за транскрипцією та часом написання, а тому надати однозначну оцінку наявним збіжним і розбіжним ознакам та пояснити причини їх виникнення не виявляється можливим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний висновок експерта базується на досліджених матеріалах справи, є науково обґрунтованим, мотивованим, та не викликає сумнівів у суду у своїй достовірності.

Суд першої інстанції встановив, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , а також позивач під час допиту в якості свідка, зазначаючи про те, що ОСОБА_6 була неписьменною, водночас підтвердили, що остання вміла писати літери свого прізвища та саме так розписувалась в особистій документації, чим фактично засвідчили наявність у ОСОБА_6 навичок письма.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 у період наближений за часом до укладення спірного договору дарування здійснювала ряд юридичних дій, направлених на набуття для себе цивільних прав, а саме, уклала шлюб із ОСОБА_7 , подавала заяви про зміну прізвища у зв`язку із одруженням та отримання паспорта громадянина України, отримувала спадкове майно згідно свідоцтв про право на спадщину, як після смерті першого так і після смерті другого чоловіка, які вимагали знання останньою письмової грамотності та у жодному із зазначених документів відповідальними особами не було зроблено відміток про те, що заявник ОСОБА_6 була неписьменною особою, чи особою, яка в силу своїх фізичних можливостей не могла особисто підписувати документи, а тому підпис від її імені виконано іншими особами.

Таким чином, позивачем не доведено і не встановлено судом обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, зокрема, позивачем не доведено, що ОСОБА_6 не підписувала особисто спірний договір дарування.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка ОСОБА_6 на час укладання спірного договору мала проблеми зі слухом та зором за відсутності відповідних медичних висновків та лікарських заключень за відповідний період часу також не дають підстав стверджувати про те, що ОСОБА_6 внаслідок певних фізичних вад або хвороби була позбавлена можливості особисто підписати договір дарування квартири від 25.11.2000 року.

Позивач 11.12.2017 року подала заяву про доповнення підстав позову, в якій вказала на те, що спірний договір дарування міг бути укладений ОСОБА_6 лише під впливом помилки щодо правової природи цього договору та за відсутності реального волевиявлення останньої на відчуження належного їй нерухомого майна. При цьому, за життя первісний позивач підстав позову не змінювала та вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 25.11.2000 року з підстав укладення його під впливом помилки не заявляла.

З матеріалів справи вбачається, що будь-яких доказів того, що ОСОБА_6 на момент укладення договору дарування квартири від 25.11.2000 року не усвідомлювала предмета чи інших істотних умов договору, правових наслідків своїх дій, а її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі і вона не мала наміру на відчуження належної їй квартири на користь свого чоловіка ОСОБА_7 позивачем суду не надано .

З матеріалів справи вбачається, що після укладення спірного договору дарування ОСОБА_7 вчиняв юридичні дії, спрямовані на реалізацію свого права власності на отримане в дар від дружини майно, зокрема 11.04.2007 року уклав договір дарування квартири на користь сина відповідача по справі .

Судом першої інстанції не встановлено підстав, які вказують на те, що відповідач набув у власність спірну квартиру від особи, яка не мала права на відчуження даного майна.

Будь-яких інших належних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду не надано атому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову в позові.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18.08.2020 року.

Головуючий: Г.М. Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

З.Є. Ткач