Справа № 496/3613/18
Провадження № 2/496/527/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Буран В.М.,

за участю секретаря - Желяпової О.Ф.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Біляївського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки та визнання дійсними договорів купівлі-продажу садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки та визнання садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки розташованих за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договори дарування садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,060 га., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які укладені 06.09.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та визнати дійсними договори купівлі-продажу вищевказаних садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, які укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та визнання вказаних садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.08.1991 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . У період з 05.10.2017 року по 23.06.2018 рік позивач знаходився на роботі за контрактом на судні за межами території України та при поверненні додому позивач дізнався, що заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 червня 2018 року шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано. У період шлюбу позивач та ОСОБА_3 вирішили придбати будинок та земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1 .

06.09.2004 року у нотаріальній конторі були оформлені угоди про купівлю вказаного будинку та земельної ділянки. Позивач був присутній у нотаріальній конторі та передавав гроші продавцю - ОСОБА_5 , який написав розписку позивачу про отримання грошей. У зв`язку з тим, що на момент підписання угоди у позивача не було паспорта, так як на його роботі у всіх працівників зібрали документи для оформлення банківських карт для виплати заробітної плати, тому угоди з продавцями підписувались тільки ОСОБА_3 . Позивач у позовній заяві вказує, що гроші, які було сплачено за будинок та земельну ділянку зароблялися ним, так як ОСОБА_3 ніде не працювала. Будинок було придбано подружжям для проживання всією родиною та відповідно договір укладався в інтересах сім`ї. Після оформлення, документи на будинок та земельну ділянку знаходились у дружини - ОСОБА_3 .

З 25.09.2004 року позивач зареєстрований у вищевказаному будинку та постійно в ньому проживає і вважає його їх с ОСОБА_3 спільною власністю, позивач зазначив, що він провів у будинок комунікації, зробив перестройки та капітальний ремонт. У 2014 році між позивачем і ОСОБА_3 та у ОСОБА_3 з їх спільною дочкою - ОСОБА_6 почали відбуватися конфлікти, тому ОСОБА_6 забрала документи на будинок та земельну ділянку та тримала їх у себе. Коли позивач дізнався про розірвання шлюбу, він вирішив поділити спільну сумісну власність подружжя. На його прохання ОСОБА_6 у липні 2018 року принесла йому документи. Коли позивач переглянув документи то дізнався, що договір придбання будинку та земельної ділянки був не договором купівлі-продажу, а договором дарування. Позивач був впевнений, що якщо він заплатив гроші за будинок та земельну ділянку, а продавець їх отримав та написав розписку про отримання ним грошових коштів, то позивач та його дружина саме купили вказану власність. Позивач звернувся до ОСОБА_5 , який підтвердив, що він дійсно отримав гроші та продав позивачу та ОСОБА_3 будинок та земельну ділянку, а не безоплатно подарував. Спочатку ОСОБА_5 отримав 3900 доларів США, а в день підписання договору у нотаріальній конторі він отримав ще 3100 доларів США, тобто разом за дачний будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 отримав 7000 доларів США, також зазначене підтвердила дружина останнього ОСОБА_7 . Тому позивач у своїй позовній заяві зазначив, що договір дарування садового будинку з надвірними спорудами, що знаходитися в АДРЕСА_1 загальною площею 64,80 кв.м. від 06.09.2004 р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та договір дарування земельної ділянки площею 0,060 гектарів, розташований АДРЕСА_1, від 06.09.2004 р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - приховували реальні договори купівлі-продажу, та є удаваними правочинами. Також позивач зазначив, що на підставі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, перебіг позовної давності починається з липня 2018 р., коли дочка позивача на його прохання принесла йому документи та позивач дізнався, що був укладений договір дарування, а не купівлі-продажу. На даний час позивачу необхідно буде робити розділ спільно нажитого майна в період шлюбу, а укладений договір дарування (замість реально вчиненого договору купівлі- продажу) позбавляє його права на це майно, що відповідно порушує майнові права позивача, тому він звернувся до суду з вищесказаним позовом.

25.09.2018 року до Біляївського районного суду Одеської області надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_3 в якому відповідач просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі, свої вимоги мотивує тим, що позивні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на неправдивих твердженнях, та недоведених, належними доказами, фактах. У відзиві ОСОБА_3 зазначила, що 14 вересня 1992 року ОСОБА_3 отримала від підприємства, на якому вона працювала в той час, кімнату у малосімейному гуртожитку, за адресою : АДРЕСА_2 . Підставою для надання відповідачці кімнати було те, що вона є чорнобильцем другої категорії, і на неї поширюються пільги. Таким чином кімната отримана відповідачкою є її особистим майном. 07.06.2004 року відповідачка продала свою кімнату та отримала грошові кошти в еквіваленті 5 600 доларів США. В цей же день, 07.06.2004 року за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачка дійсно передала свої особисті гроші у розмірі 3 900.00 доларів США ОСОБА_8 , у якості компенсації за її частку у спільному майні подружжя, про що остання надала відповідачці власноруч написану розписку, яку ОСОБА_1 забрав у відповідачки у той же час. 06.09.2004 року у нотаріуса, власник будинку і земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , - ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_3 договір дарування. Відповідачка вказує, що ніяких грошей ОСОБА_5 вона не платила, а він подарував їй своє особисте майно, а саме: земельну ділянку та будівлю. ОСОБА_1 також не платив ніяких грошей, тому що на той період він ніде не працював і ніякого доходу не отримував. Після підписання договору дарування ОСОБА_1 взяв у відповідачки всі документи на земельну ділянку, та будівлю і з того часу вона більші ніколи їх не бачила, тому що вони зберігались у ОСОБА_1 , і з цієї підстави відповідачка не змогла зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку. Також відповідач зазначила, що у нотаріуса 06.09.2004 року були присутні: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 - більше нікого не було і ніяких грошей, у нотаріуса, ніхто нікому не передавав.

ОСОБА_3 вказує, що усі комунальні платежі по утриманню будинка здійснювала вона та позивач неправдиво стверджує, що їх спільна дочка - ОСОБА_6 , у 2014 році забрала документи на будинок і земельну ділянку, та утримувала їх у себе так як, ОСОБА_6 у 2014 році виїхала зі своїм чоловікам та двома доньками до тимчасово окупованої території в Криму, до родичів її чоловіка. Повернулася до України ОСОБА_6 на початку 2017 року, тож документів на нерухомість в неї ніколи не було. ОСОБА_1 залишив відповідачку у 2014 році, і де він мешкав, з ким він мешкав весь цей час, ОСОБА_3 невідомо. Тому відповідачка вимушена була звернутися у 2018 році до суду з вимогами про розірвання шлюбу. На думку ОСОБА_3 , позивач маніпулюючи обставинами, використовуючи те, що більшість подій відбувалося 14 років тому і багато свідків вже померло, та маніпулюючи нормами матеріального права намагається за допомогою суду, безпідставно, заволодіти часткою особистого майна відповідачки. Також відповідач зазначила про те, що вищевказане нерухоме майно було подаровано їй 06.09.2004 року про, що позивачу відомо саме з цієї дати.

28.09.2018 року до Біляївського районного суду Одеської області надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_5 в якому відповідач зазначив, що він визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині того, що відповідач дійсно отримав гроші та продав садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 64,80 кв.м. та земельну ділянку площею 0,060 га. за тією ж адресою. Також ОСОБА_5 зазначив, що він дійсно надав згоду своїй дружині - ОСОБА_7 отримати 3900 доларів США в рахунок оплати за будинок і вона дійсно отримала зазначену суму грошей, про що є розписка, більше грошей відповідач не отримував. В зв`язку з тим, що пройшло багато часу, відповідач не пам`ятає, які саме були угоди у нотаріальній конторі - купівлі-продажу чи дарування. Також відповідач зазначив, що в нотаріальній конторі він грошей від позивача не отримував.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та врахувати строк позовної давності.

ОСОБА_5 в судовому засіданні не з`явився, але у своєму відзиві просив розглядати справу без його участі (а.с. 56).

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають виходячи з наступного, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб 02.08.1991 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис № 76 (а.с. 13).

ОСОБА_3 06.09.2004 року прийняла в дар від ОСОБА_5 садовий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,060 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами дарування серії ВВК № 832977 укладеного 06.09.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4123 та серії ВВК № 832978 укладеного 06.09.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4126, витягами з Держаного реєстру правочинів № 89291 від 07.09.2004 року та № 88538 від 06.09.2004 року (а.с. 9, 10, 11, 12).

22 червня 2018 року заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 14).

07.06.2004 року ОСОБА_7 складено розписку, у якій вказано що вона отримала грошові кошти у розмірі 3900 доларів США в рахунок повної сплати за дачу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вказано, що необхідні документи на оформлення договору купівлі-продажу дачі, ОСОБА_7 зобов`язується оформити на протязі 1 місяця (а.с. 15).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України , кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)(ст.89 ЦПК України).

Зі змісту розписки складеної ОСОБА_7 вбачається, що вона складена ОСОБА_7 , а ОСОБА_3 прийняла в дар майно від ОСОБА_5 , що на думку суду є підтвердженням того, що ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_7 кошти у якості компенсації за її частку у спільному майні подружжя, як ОСОБА_3 зазначає у своєму відзиві (а.с. 42).

В судових засіданнях було допитано у якості свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_9 , вказала, що вона є дочкою ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та пояснила, що при оформлені документів у нотаріуса на садовий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,060 га., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вона не була присутня, але зазначила, що після оформленні зазначених документів, всі документи знаходились у ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є дочкою ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Родина спочатку проживала в м. Теплодар, з розмови батьків свідок знала, що вони збираються придбати будинок. Також свідок зазначила, що її батьки саме купували будинок та вказала, що їй відомо, що ОСОБА_1 у нотаріуса не було. ОСОБА_1 постійно ходив в рейси, родина проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Свідок посварилась з ОСОБА_3 та поїхала з будинку і забрала документи на будинок, так як ОСОБА_3 постійно казала, що здійснить продаж майна. Документи свідок передала батькові приблизно у 2018 році.

Суд критично ставиться до пояснень свідків та не бере їх до уваги у зв`язку з тим, що зазначені свідки зацікавленні в результаті розгляду справи. Між свідками, як вбачається існує конфлікт, що і породжує протирічиві покази.

Свідок ОСОБА_7 вказала, що вона є дружиною ОСОБА_5 та зазначила, що у 2004 році вони з чоловіком продавали дачу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були покупцями, ОСОБА_3 передала свідку гроші та протягом місяця робили документи. Чому саме уклали договір дарування свідку невідомо, так як документами займався її чоловік - ОСОБА_5 , однак зазначає, що вони були здивовані, коли зрозуміли, що укладено договори дарування, оскільки планували укласти саме договір купівлі продажу.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Дарування вчиняється безоплатно на користь певної особи.

Отже з пояснень свідка ОСОБА_7 та з відзиву ОСОБА_5 вбачається, що вони отримали грошові кошти за вищевказане майно, а не безоплатно подарували його ОСОБА_3 , що є підтвердженням того, що договори дарування є удаваними.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Інші докази суд не приймає до уваги, оскільки вони не несуть жодної інформації щодо предмету спору.

Відповідачем ОСОБА_3 заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, у даних правовідносинах застосовується загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1ст. 261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач, звернувшись до суду з цим позовом 28 серпня 2018 року, пропустив встановлений законодавством строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договорів дарування, які було укладено 06.09.2004 року, про що ОСОБА_1 на думку суду було достеменно відомо у зв`язку з тим, що позивач сам у своїй позовній заяві зазначив, що він був присутній у нотаріуса під час оформлення документів. При цьому, позивач нічім не підтвердив, не довів та суду не зрозуміло, чому на дату підписання договорів дарування (06.09.2004 р.), на яких він був присутнім та начебто передавав кошти за покупку будинку та земельної ділянки, йому не було відомо про те, що договори укладенні в формі договору дарування, і чому він передавав кошти не стороні договору ( ОСОБА_5 ), а його дружині - ОСОБА_7 про, що міститься її підпис у розписці.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, як роз`яснено в абзаці третьому пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд вважає, що позивач дізнався про порушення його права ще в 2004 році, в день укладення спірних договорів під час оформлення, яких був присутній позивач, тому строк позовної давності сплинув у 2007 році.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10-13, 81, 89, 263, 265, 315-319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

В позові ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 ) до ОСОБА_5 , (місце проживання: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_5 ) про визнання недійсним договорів дарування садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки та визнання дійсними договорів купівлі-продажу садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки та визнання садового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки розташованих за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст рішення складено 28 серпня 2020 року.

Суддя Буран В.М.