_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-з/947/900/20
УХВАЛА

13.08.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі №947/18187/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр Державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером 36290510, на ј частки земельної ділянки, площею 0,1442 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 21539700), на ј частки зазначеної земельної ділянки за ОСОБА_3 (номер запису про право власності 21539675), на ј частки вказаної земельної ділянки за ОСОБА_3 (номер запису про право власності 21539650).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.07.2020 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

03.08.2020 року до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову, в якій представник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту і встановлення заборони відчуження стосовно земельної ділянки, площею 0,1442 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заяви представник зазначив, що спірним рішенням державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр Державної реєстрації» Іскрова О.В. за індексним номером 36290510, було проведено державну реєстрацію права власності на ј частку земельної ділянки, площею 0,1442 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 .

Зазначена спірна реєстрація права власності була проведена на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року по справі №1512/3763/2012.

Як стверджує представник позивачки, вони вважають зазначене рішення державного реєстратора незаконним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Крім того, представник вважає, що існує загроза невиконання рішення суду, оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 до ухвалення рішення в цій справі, мають можливість відчужити зазначене майно, що зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 06.08.2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.08. 2020 року о 08 годині 45 хвилин, за участі заявника.

Представник позивача в судовому засіданні 13.08.2020 року заяву підтримав та просив суд задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши подану заяву, позовну заяву та додані до них документи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник стосовно нерухомого майна земельної ділянки, площею 0,1442 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :27:011:0147.

Як вбачається з а.с.10 з копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25.07.2017 року право власності по ј частці вказаної земельної ділянки було зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року по справі №1512/3763/2012.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оглянувши додані до позову та заяви документи, судом встановлено, що позивачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду належних доказів стосовно власників спірного майна станом на цей час, оскільки позивачем не надано до суду актуальної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на день звернення до суду з позовом чи з цією заявою, стосовно спірного майна, за наслідком чого суд не має можливості пересвідчитись кому на цей час належить спірне майно, чи застосовані стосовно нього обтяження, іпотека, тощо, чи будуть порушені заявленими заходами забезпечення позову права та інтереси третіх осіб.

Надані до суду аркуші з Інформаційної довідки, не відображають актуальної інформації, оскільки надано лише аркуші за номерами 10-15, з документу, який складається цілому з 20 аркушів, без зазначення дату та номеру його складення.

Судом враховується, що позивачем також заявлено вимоги не до власників спірного майна.

Також, відмовляючи у задоволенні заяви, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

В порушенні вищевикладених приписів, ОСОБА_1 не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, як і не доведено вчинення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 жодних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду та дій спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна.

Лише твердження ОСОБА_1 про потенційну можливість ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Разом з тим, судом враховується, що з наявних документів суд позбавлений можливості встановити, чи дійсно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 є власниками спірного майна на цей час.

Якщо так, то судом враховується, що право власності за останніми, з наданих позивачем доказів, було зареєстровано 25.07.2017 року, за час якого доказів стосовно того, що останніми вчинялись дії з відчуження спірного майна, заявником не надано до суду.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Однак, позивачем жодним чином не обґрунтовано необхідності вжиття визначених позивачем заходів забезпечення позову та не доведено можливості істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі їх незастосування.

На підставі викладеного, суд вважає заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову необґрунтованою, а відтак не підлягаючою до задоволення.

Також судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі №947/18187/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 13.08.2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.