ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року м. Чернівці

Справа № 727/12979/19

Провадження № 22-ц/822/641/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.О.

секретар - Конецька Д.Г.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - Ігната М.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради про визнання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста недійсним, головуючий у І-й інстанції - Стоцька Л.А . ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що на підставі договору дарування нежилих приміщень від 24 липня 2018 року їй на праві власності належать нежилі приміщення загальною площею 44,90 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Попереднім власником зазначених приміщень було розроблено містобудівний розрахунок «Реконструкція нежитлових приміщень під салон краси по АДРЕСА_1 . Проектом передбачалася реконструкція нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , зокрема шляхом збільшення висоти горищного поверху та розміщення там приміщень, необхідних для салону краси. Будівля прямокутної форми, двоповерхова з мансардним поверхом. Відповідно до проекту, площа забудови після реконструкції становить 150,55 кв.м.

Реконструкція нежилих приміщень була здійснена в межах погодженого містобудівного розрахунку.

Зазначала, що після укладення договору дарування нежитлових приміщень, як власниця нерухомого майна, вона мала намір здати реконструйоване приміщення в експлуатацію, проте їй було повідомлено, що для здачі приміщень в експлуатацію необхідно укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівців.

18 жовтня 2019 року між позивачем та Чернівецькою міської радою було укладено договір №1072 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців. 30 жовтня 2019 року між ними було укладено додатковий договір №1 до Договору. Згідно з умовами договору вона зобов`язалася взяти участь у розвитку інфраструктури міста при здійсненні реконструкції нежитлових приміщень під салон краси по АДРЕСА_1 та сплатити кошти пайового внеску у розмірі 71 950,08 грн. Термін сплати пайового внеску визначено до 30 червня 2020 року. Договір було укладено на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради № 54 від 24 грудня 2015 року.

Також посилалася на те, що реконструкція нежитлових приміщень відбулась шляхом збільшення висоти будівлі на 1 метр, без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаменту будівлі.

Оскільки нею не здійснювалась забудова земельної ділянки, вважає, що не підпадає під категорію забудовників, які зобов`язані сплачувати внески на розвиток соціальної інфраструктури, а тому відсутні підстави для застосування до неї ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в частині обов`язку взяти пайову участь як шляхом сплати коштів пайової участі, так і шляхом укладення договору.

Просила визнати договір № 1072 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці від 18 жовтня 2019 року, укладений між нею та Чернівецькою міською радою, недійсним.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Аргументує апеляційну скаргу тим, що позивачкою та попереднім власником нежитлових приміщень не здійснювалась забудова земельної ділянки, вони не підпадають під категорію забудовників, які зобов`язані сплачувати внески на розвиток соціальної інфраструктури відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому відсутні підстави для застосування до них ст. 40 вказаного Закону в частині обов`язку взяти пайову участь як шляхом сплати коштів пайової участі, так і шляхом укладання договору.

Вважає, що зміст Договору №1072 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці від 18 жовтня 2019 року, укладений між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_3 , суперечить вимогам ст.ст. 26, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому його слід визнати недійсним.

На апеляційну скаргу Чернівецька міська рада подала відзив, у якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Обґрунтовує відзив тим, що відповідно до поданого заявником (для отримання містобудівних умов та обмежень) містобудівного розрахунку «реконструкція нежитлових приміщень під салон краси по АДРЕСА_1 передбачена реконструкція нежитлових приміщень під салон краси за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом збільшення висоти горищного поверху. Даний об`єкт будівництва не підпадає під перелік об`єктів, у разі будівництва яких замовник звільняється від сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір про пайову участь у розвитку інфраструктури від 18 жовтня 2019 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому відсутні передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування нежилих приміщень від 24 липня 2018 року на праві приватної власності належать нежилі приміщення (магазин промислових та продовольчих товарів 3-1-3-5, загальною площею 44,90 кв.м.), що знаходяться в АДРЕСА_1 .

18 жовтня 2019 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_3 на виконання містобудівних умов та обмежень для проектування будівництва від 17 липня 2018 року №247-МУО укладено договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці №1072. За умовами договору замовник зобов`язався взяти участь у розвитку інфраструктури міста при здійсненні реконструкції нежитлових приміщень під салон краси на АДРЕСА_1 . Пайова участь замовника у розвитку інфраструктури м. Чернівців полягає у перерахуванні ним до бюджету розвитку міста коштів у розмірі, в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кошти пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Чернівців у розмірі 71 950 гривень 08 копійок підлягають до сплати замовником відповідно до розрахунку, який є невід`ємною частиною цього Договору.

30 жовтня 2019 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до Договору №1072 від 18 жовтня 2019 року, у п.1 якого сторони погодили, що пайовий внесок замовником сплачується до 30 червня 2020 року.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI).

Частиною першою статті 2 цього Закону № 3038-VI, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону № 3038-VI, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI).

Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI слідує, що у наведених у цьому законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, є обов`язковим на підставі закону.

До інженерно-транспортної інфраструктури у розумінні цього Закону законодавець включив комплекс інженерних, транспортних споруд і комунікацій, (стаття 1 Закону № 3038-VI), тобто ту інфраструктуру, навантаження на яку може змінитися, зрости якісно та кількісно чи то в силу створення на земельній ділянці нового об`єкта, чи то у зв`язку зі зміною відповідних показників цього об`єкта внаслідок його реконструкції.

Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до Закону № 3038-VI, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (частина перша статті 40 цього Закону).

Водночас за частиною десятою статті 40 Закону № 3038-VI, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Стаття 73 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради від 24 грудня 2015 року № 54 було затверджено Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівці. Зазначеним Положенням визначено, порядок та умови участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Чернівці та об`єкти, при будівництві яких забудовник зобов`язаний взяти пайову участь у розвитку інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 4 червня 2014 року № 163 затвердило ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» (далі - ДБН А.2.2-3:2014).

За ДБН А.2.2-3:2014 новим будівництвом є будівництво будинків, будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудова зупинених об`єктів незавершеного будівництва.

Відповідно до положень цих ДБН А.2.2-3:2014 реконструкцією є перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг.

При цьому частиною четвертою статті 34 Закону № 3038-VI, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що реконструкція об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Крім того, з Додатку №1 до Договору про пайову участь №1072 «Розрахунку величини пайової участі (внеску) у розвитку інфраструктури м. Чернівців» та містобудівного розрахунку «Реконструкція нежитлових приміщень під салон краси по АДРЕСА_1» 07 .Р.2018-ГП вбачається, що висота будівлі до реконструкції становила - 8,2 метра, а після реконструкції висота становила - 9,2 метра, також до реконструкції загальна площа становила 44,90 м.кв., а після реконструкції - 123,62 кв.м., тобто новостворена площа об`єкта становила - 78,72 кв.м. (а.с.9-32).

Доводи апеляційної скарги про те, що пайова участь виникає виключно в разі забудови земельної ділянки, а не реконструкції вже існуючого приміщення, яку провів позивач, є необґрунтованими, оскільки за змістом статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій включає в себе, зокрема, реконструкцію існуючої забудови та територій. Тобто, реконструкція існуючої забудови та територій, поряд з новим будівництвом об`єктів, визначається окремим видом забудови таких територій.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2019 року у справі № 642/3423/17.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши перелік будівельних робіт, які виконувались позивачем на об`єкті будівництва та на підставі належних доказів, вважає, що позивачем здійснювалося саме реконструкція, а тому наявні передбачені статтею 40 Закону підстави виникнення у позивача обов`язку укласти договір про пайову участь та сплатити відповідні кошти.

Зазначений висновок узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у поставі від 08 жовтня 2019 у справі № 911/594/18.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Не заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що укладений договір суперечить вимогам ст.ст. 26, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виходячи з наступного.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" у Законі України "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено статтю 40.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці № 1072 від 18 жовтня 2019 року, що позивач, укладаючи спірний договір, діяла добровільно, розуміла його зміст, тобто природу вчиненого правочину; була ознайомлена з наслідками вчинених дій, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, що спірний договір суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам суспільства та не відповідає принципу верховенства права, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 06 серпня 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна