ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2220/20 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року, та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення від 14 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Комунальне підприємство «Водоканал» (далі - КП «Водоканал») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення. Позовна заява мотивована тим, що відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 , вартість яких відповідачами не сплачується в повному обсязі, у зв`язку з чим за період з 01 грудня 2011 року до 31 серпня 2016 року виникла заборгованість у загальному розмірі 11 042, 86 грн. Посилаючись на викладене, КП «Водоканал» просило стягнути вказану заборгованість солідарно з відповідачів на свою користь.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року позовні вимоги КП «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Водоканал» суму заборгованості по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення за період з 10.10.2016 по 31.08.2019 у розмірі 2 259,49 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Водоканал» витрати по сплаті судового збору у розмірі по 960, 50 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі є споживачами послуг із водопостачання та водовідведення, що надаються позивачем, не виконують зобов`язання по оплаті отриманих послуг, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з них у солідарному порядку у межах строку позовної давності.

25 травня 2020 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про відшкодування за рахунок позивача судових витрат на суму 263, 86 грн., понесених нею на складання відзиву на позов та заяви про застосування позовної давності.

Додатковим рішенням цього ж суду від 14 липня 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат відмовлено.

Додаткове рішення мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів на підтвердження понесених нею судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судових рішень ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. ОСОБА_1 вказує, що суд не перевірив повноваження представника позивача на пред`явлення позову і ведення справи у суді, неправильно визначив суму заборгованості, яка фактично становить 1 783, 91 грн., а не 2 259,49 грн., як зазначено у судовому рішенні. Вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, безпідставно покладено солідарний обов`язок зі сплати комунальних послуг на співвідповідача ОСОБА_2 , який хоч і зареєстрований в квартирі, проте фактично в ній не проживає, а отже і не є споживачем комунальних послуг, з приводу яких між сторонами виник спір. Судом не враховано, що на спірні правовідносини положення ст.ст. 64,156 ЖК України не розповсюджуються, оскільки відповідачі користуються квартирою не як члени сім`ї наймача, а як співвласники. Судом неправильно застосовані норми процесуального права при розподілі судового збору, не враховано, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі ст.5п.8 Закону України «Про судовий збір». Вважає помилковими висновки суду про недоведеність її судових витрат, оскільки до заяви про ухвалення додаткового рішення вона надала детальний розрахунок витраченого нею часу на складання процесуальних документів. Посилаючись на вказані обставини, просить апеляційний суд на підставі ст.376 ЦПК України скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким стягнути з неї на користь КП «Водоканал» заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення в межах строку позовної давності за період з 01.10.2016 по 30.09.2019 у розмірі 1 783, 91 грн., та відшкодувати судові витрати на суму 263, 86 грн. компенсація втраченого нею часу за складання процесуальних документів.

ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції тільки в частині розподілу судових витрат і зазначає, що судом неправильно застосовані положення ст.141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат, не враховано принцип пропорційності при частковому задоволенні позову. Просить змінити судове рішення та перерозподілити судові витрати між сторонами у відповідності до ч.1 ст.141 Ц`ПК України.

В частині стягнення заборгованості за комунальні послуги ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржує.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Водоканал» зазначає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а доводи апеляційних скарг вважає необґрунтованими. Позовна заява підписана уповноваженою особою, додана до позовної заяви довіреність на підтвердження повноважень представника позивача відповідає нормам ст.62 ЦПК та ст.ст.246-247 ЦК України. По справі не встановлено підстав для звільнення ОСОБА_2 від обов`язку зі сплати комунальних послуг, що надавалися комунальним підприємством у квартиру за зареєстрованим місцем його постійного проживання. Із заявою про зміну місця проживання, припинення нарахування плати за воду у зв`язку із тимчасовою відсутністю або про відмову від комунальних послуг відповідачі до підприємства не зверталися, а отже нарахування здійснювалося за кількістю зареєстрованих в квартирі осіб. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (ст.ст.1,20), Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 (п.29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення), нормами ст.ст.525, 526 ЦК та ст.156 ЖК України визначений обов`язок споживачів оплачувати житлово-комунальні послуги у розмірі, встановленому законом або договором, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. За положенням ст.541 ЦК України солідарний обов`язок виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмету зобов`язання. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09.11.2017 передбачена солідарна відповідальність споживачів житлово-комунальних послуг за їх несплату. За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права вважає необґрунтованими. Нарахування за послуги з холодного водопостачання та водовідведення за особовим рахунком № НОМЕР_1 здійснено у відповідності із чинним законодавством з урахуванням пільг і соціальних гарантій, наданих відповідачам Постановою Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014. Розмір заборгованості визначений судом першої інстанції в межах строків позовної давності і підтверджується належними і допустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі повністю не оплачують отримані послуги з водоспоживання і водовідведення, у результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь комунального підприємства в межах строку позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 постійно зареєстровані і проживають в квартирі АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з водопостачання і водовідведення, особовий рахунок за які за № НОМЕР_1 відкрито на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 5,12).

Послуги з водопостачання та водовідведення в зазначену квартиру протягом 2011-2019 років надає КП «Водоканал» на підставі рішення виконкому Запорізької міської ради №545 від 28.10.1999р (а.с.10).

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем суду першої інстанції, заборгованість відповідачів за надані послуги за період з 01.12.2011 до 31.08. 2019 склала 11 042, 86 грн. (а.с.5-8, 63-67).

Відносини з приводу надання фізичним особам послуг з постачання питної води та водовідведення регулюються ст.ст.19-23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила), Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим Кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Постачання фізичним особам питної води та водовідведення за загальним правилом має здійснюватися на підставі договору про надання цих послуг.

Разом з тим, фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку на ім`я споживача слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», а також Правилами.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20, ч.1-2 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

За положеннями ст. 253, 256, 257 ЦК України загальна позовна давність, у межах якої особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як встановлено судом та підтверджується відповідними письмовими доказами відповідачі з грудня 2011 року до квітня 2016 року плату за послуги з водопостачання і водовідведення не вносили взагалі, а з травня 2016 року по серпень 2019 року сплачували щомісячні платежі у меншому розмірі, ані проведеному водопостачальником (а.с.5-7).

Заперечуючи проти позову, відповідачі подали суду 18 листопада 2019 року заяву про застосування строків позовної давності (а.с.26-27).

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За матеріалами справи позивач мав дізнатися про невнесення відповідачем послуг з теплопостачання наступного місяця після невнесення такої плати.

Отже, врахувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості за період з жовтня 2016 31 серпня 2019, яка становить 2 359, 49 грн.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, врахувавши положення ст.627,633ЦК України, положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення відповідачів від обов`язку зі сплати заборгованості в межах строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не перевірені повноваження представника позивача на пред`явлення позову і ведення справи у суді є неспроможними.

Повноваження представників комунального підприємства на пред`явлення позову і на ведення справи у суді підтверджуються відповідними довіреностями, оформленими у відповідності до п.3 ст.62 ЦПК України і ст.ст. 246-247 ЦК України. Повноваження особи, яка видала відповідну довіреність, перевірені судом і підтверджені витягом із статутних документів позивача, доданим до матеріалів справи (а.с.11).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції неправильно визначений розмір заборгованості, є безпідставними.

Із розрахунку заборгованості (а.с. 5-7) вбачається, що в межах строку позовної давності за період з жовтня 2016 року по серпень 2019 року включно відповідачам до сплати за надані послуги з водопостачання і водовідведення нараховано 8 487,86 гривень, із яких сплачено 6011,44 гривень. Відповідно до наданих відповідачами квитанцій від 14.09.2019 на суму 113,33 гривні; від 14.09.2019 на суму 34,43 гривні та від 14.09.2019 на суму 69,17 грн., за вказаний період погашено заборгованість на загальну суму 216,93 гривень. Отже, залишок непогашеної заборгованості за наданими позивачем послугами становить 2259,49 гривень

При здійсненні нарахувань за послуги водопостачання КП «Водоканал» керувався Постановою Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», якою встановлені єдині соціальні нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії, а також Постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.2019 №373, якою запроваджено новий механізм надання пільг.

При проведенні нарахувань за період відсутності гарячого водопостачання КП «Водоканал» здійснювало перерахунок за послугами водопостачання та водовідведення ХВП і водовідведення ГВП у тому місяці, в якому відповідна інформація надавалася комунальному підприємству. При проведенні перерахунку підприємством здійснювалося зняття нарахувань за послугою водовідведення ГВП за період його відсутності та на цей же період норма водопостачання та водовідведення ХВП збільшувалася на одну особу з 0,245 м куб до 0, 310 м куб , що становить відповідно 0,065 м куб на добу.

Детальний розрахунок об`єму спожитих послуг і їх вартість за спірний період часу наведений позивачем (а.с.63-67), перевірений судом, а отже доводи ОСОБА_1 про неправильне нарахування послуг за травень - серпень і жовтень 2017, травень - червень і жовтень 2018 є безпідставними і ґрунтуються на неправильному тлумаченні нормативних актів, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув заборгованість за комунальні послуги з ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу.

Як встановлено судом, квартира, в якій мешкають відповідачі, є власністю ОСОБА_3 , який помер, і ОСОБА_1 (а.с.32). Вказана квартира є також зареєстрованим постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , який є сином співвласників.

Відповідачі не надали суду належних і допустимих доказів на підтвердження оформлення своїх спадкових прав або про відмову від спадщини на Ѕ частку, що належала померлому ОСОБА_3 . Фактично в цій частині відповідачі самоусунулися від надання відповідних доказів. Питання розподілу спадщини між співвідповідачами на Ѕ частку квартири, що належала ОСОБА_3 , не є предметом дослідження у цій справі, а тому суд першої інстанції з рахуванням положень ст.541, ч.5 ст.1269 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про солідарний обов`язок відповідачів зі сплати неподільних комунальних послуг.

ОСОБА_2 з судовим рішенням в частині стягнення з нього заборгованості за послуги з водопостачання і водовідведення погодився, в цій частині рішення суду не оскаржував, а отже погодився із висновками суду про те, що він як споживач комунальних послуг зобов`язаний нести витрати з їх оплати.

За положеннями ч.5 ст. 13, 1 ст.50 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожен із відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за спірний період часу не порушує права ОСОБА_1 , остання не має повноважень на оскарження судового рішення про стягнення із співвідповідача заборгованості за комунальні послуги, а останній своїм таким правом не скористався.

Та обставина, що відповідачі користуються комунальними послугами не як наймачі, а як власники житла, не є підставою для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Разом з тим, доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції положень ч.1 ст.141 ЦПК України є обґрунтованими.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції не застосував правилач.1 ст.141 ЦПК України щодо пропорційності судових витрат до розміру задоволених позовних вимог, а також щодо звільнення співвідповідача ОСОБА_1 від судових витрат на підставі п.8 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому в зазначеній частині судове рішення на підставі ст.367 ЦПК України підлягає зміні.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Зважаючи на те, що позов КП «Водоканал» задоволено частково, а саме: на 20,5% , понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 921 грн. підлягають частковому відшкодуванню тільки за рахунок відповідача ОСОБА_2 на суму 393 грн., що становить 20,5% від сплаченої позивачем суми судового збору. Співвідповідач ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнене на підставі п.8 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо невідповідності вимогам закону додаткового рішення, яким їй відмовлено у стягненні з позивача 263 грн. в рахунок компенсації витраченого нею часу на складання процесуальних документів, є неспроможними. Витрата відповідачем часу на вивчення судової практики, складання відзиву на позов та інших заяв по суті справи не є судовими витратами у розумінні ч.3 ст133 ЦПК України і компенсації за рахунок протилежної сторони не підлягають.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст. ст. 374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року у цій справі в частині розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь КП «Водоканал» 393 грн. (триста дев`яносто три гривні) компенсації витрат зі сплати судового збору у суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року та додаткове рішення від 14 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська