Справа № 428/165/20
Провадження № 22-ц/810/385/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів - Назарової М.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

представника позивача - ОСОБА_1.

представника відповідача - Смолій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження у залі судових засідань Луганського апеляційного суду

апеляційну скаргуУправління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2020 року ухваленого судом у складі судді Бароніна Д.Б.

усправі про визнання протиправними дій щодо припинення страхових виплат, зобов`язання нарахувати і виплатити страхові виплати

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач -Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області,

встановив:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області щодо припинення ОСОБА_3 страхових виплат з 01 грудня 2014 року, зобов`язання нарахувати і виплатити страхові виплати за період 01 грудня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив про те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2018 року він є спадкоємцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 перебувала на постійному обліку та отримувала страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Ровеньки Луганської області. Відділенням не було змінено своє місце реєстрації в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження. Нарахування та виплату страхових виплат було припинено з 01.12.2014 року. В обґрунтування припинення страхових виплат відповідач посилається на те, що для реалізації свого права ОСОБА_3 повинна була переміститись на територію, підконтрольну органам державної влади України, отримати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та звернутись з відповідними документами до відповідача. У зв`язку з тим, що вона не зверталась до відповідача, свого права на продовження страхових виплат з 01.12.2014 року, на думку відповідача, ОСОБА_3 не реалізувала.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2020 року вищезазначений позов задоволено частково.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 подав до суду відзив на апеляційну скаргу в якому посилаючись на законність оскаржуваного рішення суду просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам відповідає.

Апеляційний суд, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадкодавець ОСОБА_3 перебувала на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області в м. Ровеньки Луганської області, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території, і не було переміщено на територію України, яка підконтрольна органам державної влади,а тому всі нарахування та виплати страхових платежів було припинено з 01.12.2014 року.

Постанова про припинення цих виплат відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Ровеньки Луганської області не виносилася.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННМ №501663, виданого 26.12.2018 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори, спадкоємцем указаного в свідоцтві майна ОСОБА_3 є її син ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається з суми недоотриманої пенсії (за дні життя) у розмірі 84988,46 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_3 мала право на отримання страхових виплат, не залежно від звернення до робочих груп Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на підконтрольній Україні території та його проживання на окупованій території, а тому спадкоємець ОСОБА_2 відповідно до положеньст. 1227 ЦК Українимає право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та правильно застосованим нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.10ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Відповідно до ст.1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

За змістом вищезазначених норм спадкодавець мав право на призначені йому безстроково щомісячні страхові виплати, а тому це право на неотримані суми страхових успадковується, а неотримані суми страхових виплат входять до складу спадщини.

Апеляційний суд відхиляє довід апеляційної скарги про те, що неотриманні суми страхових виплат не входять до складу спадщини, оскільки спадкодавець за життя не звертався до робочих органів Фонду, розташованих на території підконтрольній владі України та не скористався своїм правом на отримання призначених страхових виплат, виходячи з наступного.

Відповідно достатті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до п/п. «в» п. 1 ч.1 ст. 21Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»(у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто до 01 січня 2015 року) у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Згідно зі ст. 2 8вказаного Закону грошові суми, які відповідно до ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Статтею 40 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції до 01 січня 2015 року) передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставіпостанови цього Фондуабо рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК.

Належні суми страхових виплат, що з вини Фонду соціального страхування від нещасних випадків не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

З 01 січня 2015 року зазначені норми встановлені частинами першою, п`ятою та шостою ст.47 закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»(у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ).

Статтею 27 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено підстави припинення страхових виплат: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г)внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Крім того, ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено припинення страхових виплат: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Тобто, вищевказаним законом не передбачено припинення страхових виплат у зв`язку з тим, що особа не зверталася до робочих органів Фонду, розташованих на території підконтрольній владі України, на що посилається скаржник в апеляційній скарзі.

Судом встановлено, що матері позивача страхові виплати були призначені безстроково і право на їх отримання за життя вона не втратила, тому страхові виплати, які належали спадкодавцю при житті і не були ним отримані мають включатися до складу спадщини. Та обставина, що мати позивача за життя не перемістилася із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території не припиняє право на щомісячні страхові виплати, оскільки відповідно дост. 24 Конституції Українигромадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно достатті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Однак, на окремих територіях Донецької та Луганської областей не запроваджено воєнний та/або надзвичайний стан.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію.

Відповідно дост. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року N 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Відповідно дост.2Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Це знаходить своє підтвердження і в п.2 ст.4 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та пунктах 1, 3, 4статті 6 цього Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб.

Держава Україна не відступала від зобов`язань, визначених ст. 1, ст.14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до ст.15 Конвенції, оскільки у постанові Верховної Ради України № 462-УІІІвід 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №243/3505/16-ц.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 388, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 10 серпня 2020 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: М.В. Назарова

Н.В. Стахова