ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5793/20 Справа № 202/2885/19 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Деркач Н.М., Макаров М.О.,

за участю секретаря - Кругман А.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання постанови незаконною,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання постанови незаконною (а.с. 1-7).

В обгрунтування позову позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в віці 80 років померла ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача. Спадкоємцями першої черги за законом є її син ОСОБА_2 - відповідач про справі та дочка ОСОБА_1 - позивач по справі. Відповідач 18 травня 2016 року звернувся до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу спадщини. Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської нотаріальної контори від 18.05.2016 року у видачі свідоцтва було відмовлено за відсутністю факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для отримання спадщини відповідач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту постійного проживання. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року по справі №202/7548/16-ц встановлений факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_2 постійно проживав із його матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі і на день відкриття спадщини ( на 05 жовтня 2011 року), за адресою: АДРЕСА_1 . Шоста Дніпропетровська нотаріальна контора видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину № 4-43 від 07.02.2018 року. Позивач звернулась із заявою до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, щоб отримати на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом, на частку квартири АДРЕСА_2 , що залишилась після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Позивачу було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом. Відмова вмотивована тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини. Позивач з 29 грудня 1981 року прописана та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська встановлено, що померла ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала, в тому числі і на день відкриття спадщини (на 05 жовтня 2011 року), за адресою: АДРЕСА_1 . Отже позивач проживала разом зі своєю матір`ю, а тому постанова Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 15.07.2016 року є необґрунтованою та незаконною. Позивач повинна була отримати спадщину разом із своїм братом - відповідачем в рівних частках. Отже, свідоцтво про право на спадщину видане ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є недійсним, оскільки не враховує право позивача на спадщину. Отже, постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 15.07.2016 року, видана Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою також є незаконною.

Просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 4-43 від 07.02.2018 року видане Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою; визнати незаконною постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 15.07.2016 року, видану Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою.

12.11.2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 141-146), в якій вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 87 років помер ОСОБА_4 - батько позивача. Відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом №4-43 від 07.02.2018 року відповідно до якого він отримав у власність 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку квартири ще не видано. Позивач після смерті батька ОСОБА_4 має отримати спадщину на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та після смерті матері ОСОБА_3 на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Отже, позивач після смерті ОСОБА_4 (батька) та ОСОБА_3 (матері) має право отримати у спадок 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 4-44 від 07.02.2018 року, видане Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою; визнати незаконною постанову про відмову в вчиненні нотаріальних дій від 15.07.2016 року, видане Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою; визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с. 168-176).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 лютого 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 4-44 та про визнання права власності на 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неналежну оцінку доказів /а.с. 178-186/.

ОСОБА_2 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 лютого 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 4-44 та про визнання права власності на 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , тому колегія суддів в іншій частині рішення суду не перевіряє.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину № 4-44 від 07.02.2018 року, виданого Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою обгрунтував своє рішення тим, що позивач обґрунтовуючи недійсність Свідоцтва про право на спадщину від 07 лютого 2018 року не зазначає, яким саме вимогам, які пред`являються до дійсності правочину, не відповідає видане відповідачу Свідоцтво про право на спадщину. Позивач фактично аналізує ухвалене судом судове рішення, з якими вона не згодна, і на підставі якого відповідач отримав право на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 . Будь-яких інших доказів, достатніх для висновку про незаконність виданого відповідачу Свідоцтва позивач не наводить та до суду не надала.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 мала до одруження прізвище ОСОБА_1 , батьками якої є батько ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 13,14).

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є рідним братом позивача, відповідно до повторного свідоцтва про народження, батьками якого є батько ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 118).

Відповідно до повторного свідоцтва про смерть актовий запис № 871 зроблено Індустріальним відділом державної реєстрації тактів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 57 зв.).

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 є дружина померлого ОСОБА_3 та діти син: ОСОБА_2 та донька ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 01.02.2018 року за № 14/5-673, відповідно до картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 27.08.1968 року до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), та знятий з реєстраційного обліку 11.08.2011 року.

Склад родини на день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) становить - 3 (три) особи: 1. син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 14.07.1978 року по теперішній час; 2. донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , була зареєстрована з 29.12.1981 року по 13.01.2016 року; 3. онук - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , був зареєстрований з 16.04.1998 року до 13.01.2016 року (а.с. 122).

Відповідно до повторного свідоцтва про смерть актовий запис № 1257, виданого зроблено Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 57).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є її діти: син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_1 .

Відповідно до копії спадкової справи № 309/2016, заведеної Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , з заявою про прийняття спадщини звернулася донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 та син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Відповідно до довідки Комунального житлово-експлуатаційного підприємства від 15.02.2016 року № 569 ОСОБА_3 ,1931 року народження на день своєї смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.72).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Леон І.О. від 15 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті її матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини (а.с.60 зв.).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Леон І.О. від 18 травня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті його матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини (а.с. 56).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року по цивільній справі № 202/7548/16-ц за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання із спадкоємцем на час відкриття спадщини, встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_2 , постійно проживав із його матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі і на день відкриття спадщини (на 05 жовтня 2011 року), за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 74).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 лютого 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Леон, зареєстровано в реєстрі за № 4-44, спадкоємцем зазначеного в свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з Ѕ (однієї другої) частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 83).

Спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексом України, положеннями Закону України «Про нотаріат».

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до п. 1 та 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним.

За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернуться до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину визначено статтею 67 Закону України «Про нотаріат», а видача свідоцтва про право на спадщину за законом - статтею 68 Закону України «Про нотаріат».

Згідно до п.п. 23, 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; 9) в інших випадках, передбачених законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону (частина 2 ст. ст. 49 Закону України «Про нотаріат»).

В абзаці 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.

Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Позивач обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину № 4-44 від 07.02.2018 року, виданого Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою, зазначає, що видача свідоцтва про право на спадщину за законом № 4-44 від 07.02.2018 року є недійсним, оскільки не враховує право позивача на спадщину, яка також проживала разом з померлою.

Відповідно до копії спадкової справи № 309/2016, заведеної Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , із заявою про прийняття спадщини звернулася донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 та син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Відповідно до довідки Комунального житлово-експлуатаційного підприємства від 15.02.2016 року № 569 ОСОБА_3 ,1931 року народження на день своєї смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.72).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Леон І.О. від 15 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті її матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній факт прийняття спадщини (а.с.60 зв.).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року по цивільній справі № 202/7548/16-ц за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання із спадкоємцем на час відкриття спадщини, встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_2 , постійно проживав із його матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі і на день відкриття спадщини (на 05 жовтня 2011 року), за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 74).

Вказане рішення суду позивачем не оскаржувалось та набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач дійсно була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 29.12.1981 року по 13.01.2016 року.

Однак, колегія суддів хоче зауважити, що сам факт реєстрації позивача за вказаною адресою не є беззаперечним доказом того, що позивач фактично проживала за вказаною адресою, в тому числі не підтвердждує і факт постійного проживання з її матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі і на день відкриття спадщини (на ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року по цивільній справі № 202/7548/16-ц не встановлювався факт фактичного проживання позивача з померлою.

Позивач не зазначає, яким саме вимогам, які пред`являються до дійсності правочину, не відповідає видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інтсанції щодо безпідставності вказаних позовних вимог позивача.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спадкової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , після смерті ОСОБА_4 (батька) та ОСОБА_3 ( матері), колегія враховую наступне.

Суд першої інстанції відмовляючи у вказаній частині позовних вимог обгрунтував своє рішення тим, що як вбачається із матеріалів справи на 1/4 частку вищевказаної квартири свідоцтво на право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 його доньці ОСОБА_1 не видано у зв`язку з тим, що вона не зверталася з заявою до нотаріальної контори про видачу свідоцтва. На даний час є всі умови для одержання позивачем в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому вимоги позивача в цій частині є такими, що заявлені передчасно. Щодо 1/4 частки спадкового майна після смерті матері ОСОБА_3 , то оскільки судом не визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину № 4-44 від 07.02.2018 року, яке видане Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою Шайкіну В.П., то суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Н.М. Деркач М.О. Макаров