Справа № 441/681/19 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/811/23/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Городоцька міська рада Львівської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог посилається, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Городоцької міської ради № 1736 від 20 грудня 2018 року йому передано у власність земельну ділянку площею 0,0027 га кадастровий № :29:017:0199 для будівництва та обслуговування гаража. Зазначає, що ОСОБА_1 розмістила на частині земельної ділянки напіврозвалені металеву та дерев`яну споруди, чим чинить йому перешкоди у користуванні переданою йому у власність земельною ділянкою та прибудинковою територією, що грубо порушує чинне законодавство, його права як власника земельної ділянки, так і співвласника прибудинкової території, а також протипожежні норми, оскільки відстань від цих споруд до вікон його квартири становить 6,30 м. Вказує, що на неодноразові прохання звільнити земельну ділянку відповідачка не реагує. З наведених підстав просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою площею 0,0027 га (кадастровий № :29:017:0199) та прибудинковою територією будинків АДРЕСА_2 шляхом знесення господарських будівель (металевого сараю та дерев`яного парника).

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічною позовною заявою до Городоцької міської ради Львівської області та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування неправомірного рішення. В обґрунтування позовних вимог вказує, що її син, ОСОБА_5 успадкував квартиру АДРЕСА_3 у дерев`яній одноповерховій двохквартирній садибі без вигод, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02.11.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1550 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12615416 від 23.11.2006 року. Стверджує, що як член сім`ї власника, вона користується присадибною ділянкою біля будинку, де розміщено: город, сарай, вигрібна яма, теплиця, споруджені ще за радянських часів і призначені для побутових потреб. Зазначає, що дана садиба по АДРЕСА_4 є цілісним майновим комплексом, який складається із житлового будинку, двох корпусів до будинку, сараю, вбиральні, городу, двору та земельної ділянки для обслуговування даної садиби та підсобних приміщень, а рішенням Городоцької міської ради № 1736 від 20 грудня 2018 року частину земельної ділянки, належної до садиби по АДРЕСА_4 , передано у власність ОСОБА_4 без попереднього вилучення частини земельної ділянки у землекористувачів. Вважає, що рішення Городоцької міської ради № 1736 від 20 грудня 2018 року обмежує її у можливості користування присадибною земельною ділянкою та допоміжними господарськими спорудами. На її думку, Городоцька міська рада уже розпорядилася зазначеною земельною ділянкою, закріпивши її у користуванні за землекористувачами будинковолодіння АДРЕСА_4 , відтак, передати частину земельної ділянки у власність ОСОБА_4 . Городоцька міська рада могла за умови попереднього вилучення її у фактичних землекористувачів. З наведених підстав просила визнати неправомірним та скасувати рішення Городоцької міської ради № 1736 від 20 грудня 2018 року «Про передачу безоплатно у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0,0027 га, для будівництва гаражу».

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0027 га (кадастровий номер :29:017:0199 та прибудинковою територією будинку АДРЕСА_5 , АДРЕСА_4 , шляхом знесення господарських будівель (металевого сараю та дерев`яного парника)

Стягнуто із ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім грн.) 40 коп. судового збору в користь держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

В зустрічному позові ОСОБА_1 до Городоцької міської ради Львівської області та ОСОБА_4 про визнання не правомірним та скасування рішення відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є неправосудним та не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції застосовано правові норми, які не підлягають до застосування, та не застосовано правові норми, які мали бути застосовані, зокрема, безпідставно застосовано ст. 376 ЦК України, оскільки металевий гараж та дерев`яний парник не є об`єктами самочинного будівництва, так як не є капітальними спорудами, а тому не потребують дозвільних документів, а також п.п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», оскільки будинок АДРЕСА_4 є одноповерховою садибою на дві квартири, а багатоквартирним будинком є житловий будинок, в якому розташовано три і більше квартири. Апелянт стверджує, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Зазначає, що судом безпідставно не застосовано строків позовної давності, хоча вона зверталася із заявою про їх застосування, а також не викликано свідків, яких вона просила допитати, чим позбавлено її права на справедливий неупереджений всебічний розгляд справи. Вважає, що не доведений факт порушення права власності ОСОБА_4 та створення перешкод щодо здійснення ним цього права її діями, не встановлено, яку саме частину ділянки займає споруда, її розмір і конфігурація, яка частина будівлі підлягає знесенню. Вказує, що вона не була і не є власником господарських споруд, їх не будувала і не встановлювала, а лише користується ними, тому є неналежним відповідачем. На її думку, суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні її зустрічного позову, оскільки земельна ділянка передавалася у безстрокове користування і попередньо із користування не вилучалася, а тому рішення Городоцької міської ради № 1736 від 20 грудня 2018 року прийнято з порушенням норм чинного законодавства. Просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 повністю, а її зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол), Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України)

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки може використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

У п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради Львівської області від 23.12.2008р. № 707 «Про зняття з балансу КП «Міськкомунгосп» житлового будинку по АДРЕСА_5 " трьохквартирний будинок на АДРЕСА_5 передано у користування для утримання власникам приватизованих квартир ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , та знято з балансу КП "Міськкомунгосп" з 01.01.2009р.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_3 , яку він набув у власність в порядку спадкування за заповітом, право власності на яку зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.11.2006 року.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 24.10.2018 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №153226513 від 15.01.2018 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :29:017:0199, площею 0,0027 га, що розташована по АДРЕСА_6 , яка надана ОСОБА_2 у приватну власність для будівництва гаража із земель житлової та громадської забудови на підставі рішення Городоцької міської ради від 20.12.2018 року №1736.

Задовольняючи позовну вимогу позивача за первісним позовом про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення господарських будівель (сараю та парника), суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, наданої йому для будівництва гаража, а господарські будівлі (сарай та парник), якими користується ОСОБА_1 створюють йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою за її призначенням.

Судом першої інстанції на підставі усних пояснень сторін, на підставі письмових доказів безспірно встановлено і цього не заперечувала ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, що саме вона користувалася раніше і користується в даний час господарськими спорудами, про знесення яких звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 вважає, що на законних підставах користується цими господарськими спорудами, оскільки зареєстрована і проживає у житловому будинку АДРЕСА_4 .

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірні господарські споруди знаходяться в межах земельної ділянки площею 0.0124 га по АДРЕСА_4 , яка рішенням Городоцької міської ради Львівської області №1353 від 23.01.2009 року була передана у власність ОСОБА_5 .

А відтак, вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що нею не чиняться перешкоди позивачу за первісним позовом у користуванні земельною ділянкою, наданою під будівництво гаража, і що вона не є належним відповідачем за первісним позовом.

Що стосується доводів апелянта про незастосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, то колегія суддів зазначає, що земельна ділянка для будівництва гаража була надана у власність ОСОБА_8 рішенням Городоцької міської ради Львівської області від 20.12.2018 року, а відтак з цього часу у ОСОБА_8 виникло право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права власності, у користуванні наданою йому земельною ділянкою, що спростовує доводи апелянта про пропуск позивачем за первісним позовом позовної давності.

Посилання ОСОБА_1 на передачу її сину ОСОБА_5 рішенням Городоцької міської ради Львівської області земельної ділянки на АДРЕСА_4 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.0124 га, не спростовують висновків суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки відповідачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності розміщення господарських будівель (сараю та парника), про знесення яких пред`явлено позов; розміщення таких саме на території цієї земельної ділянки, яка передана ОСОБА_9 рішенням Городоцької міської ради Львівської області земельної ділянки на АДРЕСА_4 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.0124 га.

Не спростовують висновків суду першої інстанції про підставність позову ОСОБА_8 посилання апелянта на генеральний план (схему) земельної ділянки по АДРЕСА_7 , в подальшому №№19-21 станом на 1946 рік (т.1 а.с.78), рішення виконкому Городоцької міської ради депутатів трудящих від 05.09.1955 року №16 (т.1 а.с.79), згідно з яким у користуванні будинковолодінь АДРЕСА_8 та АДРЕСА_8 залишено земельну ділянку площею 924.70 кв.м, тобто, у користуванні двох будинковолодінь, якими на сьогодні є АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 , залишено земельну ділянку площею 924.70 кв.м.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, які чинить ОСОБА_1 , шляхом знесення господарських будівель (сараю та парника).

Доводи апелянта ОСОБА_1 щодо незаконності рішення № 1736 від 20 грудня 2018 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу безоплатно у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки на вул. Шкільній для будівництва та обслуговування гаража», не знайшли підтвердження та спростовуються документами, які є чинними, а саме, рішення Городоцької міської ради № 1003 від 21.12.2012р. «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на розроблення детального плану території по АДРЕСА_6 орієнтовною площею 0.0030 га для будівництва та обслуговування гаража»; рішення Городоцької міської ради № 1515 від 22.06.2018р. «Про затвердження детального плану території для будівництва групи індивідуальних гаражів на АДРЕСА_6 ; рішення Городоцької міської ради № 1517 від 22.06.2018р. «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки детального плану території по АДРЕСА_6 орієнтовною площею 0.0030 га для будівництва та обслуговування гаража», наслідком яких прийняття Городоцькою міською радою оспорюваного ОСОБА_1 рішення від № 1736 від 20 грудня 2018 року «Про передачу безоплатно у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_6 , площею 0,0027 га, для будівництва гаражу».

Суд також взяв до уваги розроблений КП «Городоцьке районне архітектурно-планувальне бюро» детальний план території земельної ділянки для будівництва групи індивідуальних гаражів; розроблений ТзОВ «Терразем» проект землеустрою щодо відведення та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на вул. Шкільній для будівництва та обслуговування гаража; висновок керівника відділу містобудування та архітектури Городоцької РДА від 07.08.2018 року «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування гаражу» ( поданий на погодження розробником документації ТзОВ « Терразем», які не оспорювалися.

Відповідно до ч.1ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.116 Земельного Кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначеної для комплексної забудови чи реконструкції. На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невід`ємною частиною детального плану території.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку, що при прийнятті рішення № 1736 від 20 грудня 2018 року «Про передачу безоплатно у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_6 для будівництва та обслуговування гаража» Городоцька міська рада Львівської області діяла в межах наданих їй повноважень та у спосіб, встановлений Закономи України, а тому при прийнятті даного рішення її дії були правомірними і жодним чином не порушували права ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 18.05.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у скасуванні рішення Городоцької міської ради № 1003 від 21.12.2012р. «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на розроблення детального плану території по АДРЕСА_6 для будівництва та обслуговування гаража».

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме спірна земельна ділянка виділялась ОСОБА_5 рішенням Городоцької міської ради №1353 від 23.01.2009 року «Про передачу безоплатно у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0124 га по АДРЕСА_4 », з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка чи її частина, яка надана ОСОБА_4 оспорюваним рішенням Городоцької міської ради №1736 від 20.12.2018 року, накладається на земельну ділянку, надану ОСОБА_5 рішенням Городоцької міської ради №1353 від 23.01.2009 року.

Доводи апелянта про те, що земельна ділянка під будівництво гаража могла надаватися у власність ОСОБА_4 лише за умови її попереднього вилучення у землекористувача, не заслуговують на увагу, оскільки таке землекористування має бути не фактичним, а законним, на підставі правовстановлюючих документів, які в ОСОБА_1 відсутні.

Наведене свідчить про відсутність порушення прав чи законних інтересів позивачки за зустрічним позовом, які б підлягали судовому захисту.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка, яка надана ОСОБА_4 на підставі оспорюваного рішення Городоцької міської ради №1736 від 20.12.2018 року, на момент вирішення питання про надання її у власність ОСОБА_4 знаходилася у комунальній власності, відтак Городоцька міська рада Львівської області, як орган місцевого самоврядування, вправі була нею розпорядитися, оспорюване рішення Городоцької міської ради Львівської області прийняте в межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування при вирішенні земельних питань, які передбачені Земельним Кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що спірна земельна ділянка не є прибудинковою територією житлового будинку АДРЕСА_4 , оскільки жодних документів (акта на право власності чи користування земельною ділянкою), які б підтверджували належність спірної земельної ділянки до прибудинкової території житлового будинку АДРЕСА_4 , матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Мельничук О. Я.