Справа №203/1816/19
Провадження №2/0203/679/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2020 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

з участю:

-позивачки ОСОБА_1 ;

-представника позивачки ОСОБА_2 ;

-представниці відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Руденко Вікторія Аркадіївна, про визнання правочину недійсним,

у с т а н о в и в:

1. 21 травня 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Руденко В.А., про визнання правочину недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.04.2013 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в сумі 231 797,00 грн. Згодом було відкрите виконавче провадження, у рамках якого встановлено наявність нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_5 (квартира АДРЕСА_1 ). 03.06.2014 судом за поданням державного виконавця було визначено частку ОСОБА_4 у вказаному майні. 16.06.2015 державний виконавець ухвалив постанову про накладення арешту на частку боржника у нерухомому майні, проте в подальшому з`ясувалося, що ця частка вже належить його синові ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2013. Таким чином, вказаний договір має явні ознаки недійсності (фіктивності), оскільки був укладений з наміром приховати його від стягувача у виконавчому провадженні. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 03.04.2013 недійсним (а.с.а.с. 2 9).

2. 05 серпня 2019 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали до суду відзив на позов, у якому зазначили, що насправді між ними 03.04.2013 було укладено договір дарування, за яким останній отримав дарунок у вигляді квартири. Відтак, оскільки позов обґрунтовано іншими підставами із визначенням іншого предмету, суд має відмовити у його задоволенні (а.с.а.с. 47 49).

3. Того ж дня ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с.а.с. 58 60).

4. 22 жовтня 2019 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с. 116).

5. У судовому засіданні позивачка, її представник підтримали заявлений позов, пояснивши, що у квітні 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в сумі 231 797,00 грн. Згодом було відкрите виконавче провадження, у рамках якого встановлено наявність нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_5 , а саме квартири АДРЕСА_1 . 03.06.2014 судом за поданням державного виконавця було визначено частку ОСОБА_4 у вказаному майні. 16.06.2015 державний виконавець ухвалив постанову про накладення арешту на частку боржника у нерухомому майні, проте в подальшому з`ясувалося, що ця частка вже належить синові боржника ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2013. Таким чином, вказаний договір має явні ознаки фіктивності, оскільки був укладений з наміром приховати його від стягувача у виконавчому провадженні.

6. Представниця ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у суді заперечувала проти позову, пояснивши, що насправді квартиру було відчужено не за договором купівлі-продажу, а за договором дарування, отже підстав для задоволення позову, зважаючи на принцип диспозитивності, у суду немає. Крім того, позивачка порушила позовну давність, для поновлення якої достатніх підстав також не існує.

7. ОСОБА_4 до суду не з`явився, був повідомлений належним чином.

8. Третя особа до суду також не з`явилася, звернувшись із заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с. 44).

9. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

10. Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2005, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. (реєстровий номер 1205), належала квартира АДРЕСА_1 (тепер Дніпро) (а.с.а.с. 77, 78).

11. 03 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування квартири, за яким останній прийняв у дар вказану вище квартиру. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко В.А. (реєстровий номер 342) (а.с.а.с. 50, 51).

12. 09 квітня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/2482/13-ц було ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивачки у справі заборгованості за договором позики в сумі 231 797,00 грн. Рішення набрало законної сили 22.04.2013 (а.с.а.с. 13 15).

13. Згодом на підставі виданого за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2013 виконавчого листа Жовтневим відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрите виконавче провадження.

14. 27 березня 2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за поданням державного виконавця було постановлено ухвалу про визначення частки майна ОСОБА_4 у спільній з ОСОБА_5 власності квартирі АДРЕСА_2 частина) (а.с.а.с. 16 18).

15. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

16. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

17. За правилами, встановленими частинами 1 4 статті 12 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

18. Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

19. Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

20. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципами змагальності та диспозитивності.

21. Принцип змагальності, закріплений у статті 12 ЦПК, визначає для сторін ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. Такий принцип, зокрема, полягає у покладанні на позивача (його представника) обов`язку з доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Невиконання такого обов`язку має процесуально негативні наслідки у вигляді настання ризиків, визначених процесуальним законом (закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду, повна або часткова відмова у позові тощо).

22. Принцип диспозитивності, натомість, має дещо інший юридичний зміст, згідно з яким суд зобов`язаний розглянути справу винятково в межах заявлених позивачем вимог. При цьому позивач розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

23. Принцип диспозитивності при розгляді справи та ухваленні у ній рішення процесуально обмежує суд доводами сторони та доказами, наданими на підтвердження таких доводів. При цьому межі самостійно визначених позивачем доводів суд порушувати не має права.

24. Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.04.2013, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко В.А. (реєстровий номер 342).

25. При цьому позов, зокрема, побудовано на вимогах статті 655 Цивільного кодексу України, яка регулює правовідносини, що виникають з договорів купівлі-продажу.

26. Про укладення 03.04.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 саме договору дарування (а не купівлі-продажу) позивачка була обізнана ще 13.08.2019, коли отримала відзив на позов, до якого й було додано копію вказаного договору.

27. Між тим, протягом підготовчого провадження, тобто до 22.10.2019, позивачка не скористалася своїм правом змінити позовні вимоги на вимогу про визнання недійсним договору дарування від 03.04.2013.

28. Відтак, з огляду на викладене, зважаючи на зміст основоположних принципів цивільного процесу (змагальність та диспозитивність), суд не знаходить підстав для задоволення заявленого у справі позову.

29. Суд при цьому вважає за необхідне звернути увагу позивачки на наявність у неї права звернутися до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 03.04.2013 у загальному порядку.

30. Керуючись статтями 5, 7, 10 13, 19, 23, 76 81, 89, 209 211, 213, 223, 228, 229, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) у позові до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_5 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_6 ), третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Руденко Вікторія Аркадіївна, про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 31 липня 2020 року.

Суддя М.О. Католікян