Постанова

Іменем України

11 серпня 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/7830/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області про забезпечення позову

в складі судді Баличевої М.Б.,

від 24 лютого 2020 року

по справі №363/1690/19 Вишгородського районного суду Київської області

за заявою ОСОБА_2

про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання угоди недійсною та виділ спільно набутого майна

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом, уточненим в подальшому, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання угоди недійсною та поділ спільно набутого майна, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; холодильник залишити у власності ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 присудити компенсацію у розмірі 17 000,00 грн; визнати недійсними договори купівлі-продажу, укладені між відповідачами; визнати за ОСОБА_1 право на отримання грошової компенсації половини вартості автомобіля Toyota Land Cruiser, ринковою вартістю 479 000,00 грн, залишивши його у власності ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право на отримання грошової компенсації половини вартості автомобіля КIA Sportage, вартістю 539 505,00, залишивши його у вартості ОСОБА_2 ; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину цієї квартири; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу №2 за адресою: АДРЕСА_3 та визнати право ОСОБА_1 , на 1/2 частину даного машиномісця.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 в серпні 2019 року подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та просила визнати за нею право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

21 лютого 2020 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення зустрічного позову.

В обгрунтування заяви вказувала, що під час шлюбу, окрім іншого, нею та ОСОБА_1 було придбано майнові права на об`єкт нерухомості під № НОМЕР_2 , виражений у вигляді квартири, загальною площею 47,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Дані майнові права були придбані під час шлюбу та оформлені на ім`я ОСОБА_1 .

Вказала, що новобудова разом зі спірною квартирою здана в експлуатацію, а ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, сплативши решту коштів вступив у майнові права та оформив на себе право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 , як власник спірної квартири, може її відчужити, ОСОБА_2 вважала, що наявні підстави для забезпечення позову, у зв'язку з чим просила забезпечити зустрічний позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_5 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24 лютого 2020 року заяву задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування обставин, які мають суттєве значення при вирішенні питання про забезпечення позову.

Як на підставу скасування ухвали суду вказував на те, що судом розглянуто заяву без обгрунтування підстав для забезпечення позову.

Судом не враховано, що відповідачка не ставить питання про визнання нерухомого майна, на яке накладено арешт, спільною сумісною власністю та передачі їй цього майна, а також не зазначає підстав, що у разі позитивного вирішення зустрічного позову кому саме неможливо буде повернути квартиру.

Судом не взято до уваги, що відповідачкою не наведено обгрунтувань чому обрано саме такий спосіб забезпечення зустрічного позову.

Також, як на підставу скасування ухвали суду посилався на те, що судом в порушення норм процесуального закону не вирішувалося питання щодо зустрічного забезпечення та не надіслано позивачу копії оскаржуваної ухвали.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24.02.2020 та ухвалити нове судове рішення про відмову в забезпеченні позову.

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти апеляційної скарги, подала відзив. Посилаючись на те, що доводи викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, а ухвала суду про забезпечення позову є такою, що постановлена у відповідності до вимог діючого законодавства, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній та просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилася в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що квартира, на яку позивач за зустрічним позовом просить накласти арешт, є предметом спору, а ОСОБА_1 , як власник такої квартири, може вчинити дії на її відчуження, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим та немотивованим, з наступних підстав.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В частині 1 статті 150 ЦПК України законодавцем визначено види забезпечення позову. Зокрема, згідно п. 1 ч. 1 цієї статті позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім цього, за приписами частини 3 статті 150 ЦПК Українизаходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Як вбачається з прохальної частини зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 просила поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, наступним чином:

визнати за нею право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на наступне майно: 1) майнові права на об'єкт нерухомості під №97 , виражений у вигляді квартири, загальною площею 47,2 кв.м., що є складовою та невід'ємною частиною об'єкта капітального будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; 2) катер TRACKER Pro Guide V-17 WT, 2008 року випуску; 3) причіп для перевезення катеру марки TRACKER, модель Pro Guide; 4) холодильник Hitachi R-W660PUC3GBW; 5) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 116 786,00 грн.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_1 одноособово вступив в майнові права та оформив за собою право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Вважала, що оскільки ОСОБА_1 є єдиним власником, у зв`язку з чим має можливість відчужити квартиру, яка є предметом спору, наявні підстави для забезпечення позову.

В прохальній частині заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Разом з тим, як вбачається зі змісту зустрічного позову та його прохальної частини позивачка ОСОБА_2 не заявляла вимог про визнання за нею права власності на квартиру, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , та просила визнати майнові права на цю квартиру за позивачем за первісним позовом.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 збільшувала зустрічні позовні вимоги, зокрема пред'являла вимогу про поділ квартири АДРЕСА_5 та визнання за нею права власності на цю квартиру.

Крім того, заява про забезпечення позову не містить обгрунтувань, яким чином невжиття заходів забезпечення зустрічного позову в обраний ОСОБА_2 спосіб може утруднити виконання можливого рішення про задоволення зустрічного позову.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції не надав оцінки доводам заявника щодо необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову, не з`ясував співмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати заявник, не оцінив рівноцінності заходу забезпечення позову змісту зустрічних позовних вимог, а також жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття такого заходу, пославшись лише на загальні норми процесуального права, якими врегульовано порядок забезпечення позову.

Сд не мотивував, яким чином імовірне рішення суду про задоволення зустрічних позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 майнових прав на об`єкт нерухомості під №97 , виражений у вигляді квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , впливатиме на права та обов`язки ОСОБА_2 , тоді як остання не заявляла вимог про визнання за нею права власності на квартиру, яка є предметом забезпечення позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_2 спосіб забезпечення зустрічного позову не є співмірним із предметом позову.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що питання забезпечення позову судом першої інстанції вирішено з порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, які мають значення для вирішення даного процесуального питання, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 лютого 2020 року - скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай