Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3529/20 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 3 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м.Житомирі цивільну справу №274/3529/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки з майна, що є у спільній часткові власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2020 року, постановлену під головуванням судді Вдовиченко Т.М. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила здійснити виділ в натурі об`єкта незавершеного будівництва (сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва) - гараж АДРЕСА_1 ; припинити право спільної часткової власності на сукупність будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва гаражів АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на об`єкт незавершеного будівництва (сукупність будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва) - гараж АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на постановлення ухвали із порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, а матеріали позовної заяви направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона, реалізуючи своє право на захист, звернулася до суду з даним позовом, який за своєю формою та змістом викладений із дотриманням вимог положень статтей 175, 177 ЦПК України. Відмінність бачення суду щодо повноти викладення позивачем обставин, якими обгрунтовано позовні вимоги, а також щодо зазначення доказів, які ці обставини підтверджують, не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху та її повернення, оскільки фактично не є невиконанням позивачем вимог ч.3 ст.175, ст.177 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 27 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила здійснити виділ в натурі об`єкта незавершеного будівництва (сукупності будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва) - гараж АДРЕСА_1 ; припинити право спільної часткової власності на сукупність будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва гаражів АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на об`єкт незавершеного будівництва (сукупність будівельних матеріалів та обладнання, використаних під час будівництва) - гараж АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу строк 10 днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків. Залишаючи позовну заяву без руху суд першої інстанції посилався на те, що для визначення ціни позову позивачу необхідно виходити із дійсної оціночної вартості будівельних матеріалів, які мають бути підтвердженні документально і виходячи з дійсної ціни позову сплатити судовий збір. Також позивачем не надано доказів, що гараж АДРЕСА_1 , було здано в експлуатацію. Позивач, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на певні письмові докази, додала до позовної заяви лише їх копії без зазначення наявності у неї чи іншої особи оригіналу такого доказу та без засвідчення такої копії належним чином. В порушення п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем не додано до позовної заяви підтвердження про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Крім того, позивачем не зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, відповідно до положень п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

12 червня 2020 року ОСОБА_1 , на виконання вимог ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 травня 2020 року, було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу

Постановляючи оскаржувану ухалу суд першої інстанції виходив з того, що 12.06.2020 позивачем через канцелярію суду подано заяву, однак недоліки позовної заяви від 27.05.2020, зазначені в ухвалі від 29.05.2020, в повному обсязі не усунуті. Зокрема, не зазначено ціну позову, не доплачено судовий збір, не долучено висновок експерта про вартість затрачених будівельних матеріалів, доказів про здачу гаража № 13 в експлуатацію. Оскільки станом на 16.06.2020 позивач не усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 29.05.2020, відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України його заява вважається неподаною і підлягає поверненню.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є передчасним з огляду на наступне.

Так, згідно із вимогами ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок, зокрема, щодо належного оформлення відповідних процесуальних документів лежить на стороні, яка подає до суду такі документи та посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позовна заява за формою і змістом повинна відповідати вимогам ст.175 ЦПК України.

Процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Згідно частини 4 статі 10 ЦПК України суд повинен застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає із положень Конституції України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статі 2 ЦПК України).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення протягом розумного строку, не порушуючи при цьому строки, встановлені законом, вирішувати справи із неухильним і точним дотриманням норм матеріального та процесуального права з метою ухвалення законних і обґрунтованих судових рішень.

Відповідно до ч.10 ст.83 ЦПК України, докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 роз`яснено, що оскільки подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, то суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати її заявнику.

Таким чином, не надання ОСОБА_1 доказів про введення в експлуатацію гаража № 13 не є підставою для визнання позовної заяви неподаною та повернення.

При пред`явленні позову ОСОБА_1 сплатила судовий збір в сумі 840 грн.

В заяві про усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 зазначила, що нею сплачено судовий збір у відповідності до п.1.1.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ч.2 ст.176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Таким чином, суд може самостійно визначити попередній розмір судового збору, що не було зроблено судом першої інстанції при залишенні позовної заяви ОСОБА_1 без руху.

Фактично в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, суддя послався на ті обставини, які мають досліджуватися, оцінюватися судом під час підготовчого засідання відповідно до ст. 197 ЦПК України і не мають правового значення на стадії вирішення питання про відповідність позовної заяви вимогам статтей 175, 177 ЦПК України, а також не можуть бути визнані недоліками позовної заяви.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Визнаючи позовну заяву ОСОБА_1 неподаною та повертаючи її останній, суд першої інстанції вказаного вище не врахував, внаслідок чого, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2020 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді