Дата документу 09.09.2020 Справа № 314/3112/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/3112/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Беспалько Т.Д.
Провадження № 22-ц/807/2131/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Селянського Фермерського Господарства «Карпенко М.І.» у особі голови Карпенко Марини Іванівни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до СФГ «Карпенко М.І.» про визнання договору оренди недійсним та зобов`язання повернути земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про витребування майна, який уточнив протягом судового розгляду, та в остаточній редакції позовні вимоги заявлено про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № 54 від 09 вересня 2009 р. та зобов`язання повернути земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 5,500 га, кадастровий номер :02:004:0049, розташована на території Привільненської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. В 2013р. він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000 грн., про що власноруч склав розписку, з метою подальшого укладення договору оренди вище зазначеної належної йому земельної ділянки. На вимогу ОСОБА_2 , який є посадовою особою СФГ «Карпенко М.І.», він передав останньому оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки погодився на пропозицію відповідача укласти договір оренди на строк 5 років. Зважаючи на те, що протягом тривалого часу договір оренди землі укладено не було, в лютому 2016р. він направив на адресу відповідача вимогу про повернення земельної ділянки, яку відповідач залишив без відповіді, у зв`язку з чим ним було пред`явлено до суду позов про повернення земельної ділянки.

В процесі судового розгляду представником відповідача до матеріалів справи було долучено копію договору оренди землі № 54 від 09 вересня 2009 р., з тексту якого позивач дізнався, що 09 вересня 2009р. між ОСОБА_1 і СФГ «Карпенко М.І.» було укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :02:004:0049, терміном на 10 років, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області 28 травня 2012 р. за № 00875. Але зазначений договір він не підписував, підписи в договорі оренди, акті визначення меж в натурі і акті приймання-передачі земельної ділянки виконані не ним, тому просив визнати договір оренди земельної ділянки № 54 від 09 вересня 2009р. недійсним.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 червня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі № 54 від 09.09.2009 р., укладений між Сільськогосподарським (фермерським) господарством «Карпенко М.І.» і ОСОБА_1 , зареєстрований у відділі Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області 28 травня 2012 р. за № 00875.

Зобов`язано Сільськогосподарське (фермерське) господарство «Карпенко М.І.» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,500 га, кадастровий номер :02:004:0049, розташовану на території Привільненської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Стягнуто з Сільськогосподарського (фермерського) господарства «Карпенко М.І.» на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в сумі 1 718,35 грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 2 250 грн. 24 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, СФГ «Карпенко М.І.» у особі голови Карпенко М.І. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвали нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника фермерського господарства Кравченка В.А., пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, а також вийшовши за її межі відповідно до положень ч. 4 ст. 263, ч. 4 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за такими підставами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 5,500 га, розташована на території Привільненської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, кадастровий номер :02:004:0049. Право власності на зазначену земельну ділянку набуто в порядку спадкування, про що видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.11.2007р., та підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 281243, виданим відділом земельних ресурсів у Вільнянському районі 06.08.2008р.

11 грудня 2013р. ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 , який є посадовою особою СФГ «Карпенко М.І.», грошові кошти в сумі 20 000 грн., про що склав власноруч розписку, та, в свою чергу, передав ОСОБА_2 оригінал державного акту про право власності на належну йому земельну ділянку з метою подальшого укладення договору оренди зазначеної земельної ділянки терміном на 5 років.

Оскільки протягом тривалого часу пропозицій про укладення договору оренди земельної ділянки від ОСОБА_2 не надходило, та, зважаючи на відсутність реєстрації за відповідачем речового права (права оренди земельної ділянки), про що позивач дізнався з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.02.2016р., ОСОБА_1 27.02.2016р. направив на адресу відповідача вимогу про повернення належної йому земельної ділянки.

Не отримавши відповіді, в березні 2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

про витребування майна.

Під час судового розгляду справи представник відповідача надав до суду копію договору оренди землі № 54 від 09 вересня 2009 р., з якої позивач дізнався, що нібито ще в у вересні 2009р. між ним та СФГ «Карпенко М.І.» було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у відділі Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області 28 травня 2012 р., терміном на 10 років. А також документи на підтвердження отримання ОСОБА_1 орендної плати у різні роки.

Зважаючи на те, що договір оренди з СФГ «Карпенко М.І.» позивач не укладав і не підписував, за клопотанням позивача по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру НП України.

Відповідно до висновку експерта № 4-345 від 29.09.2017р. було встановлено, що підписи в графах «орендодавець» договору оренди землі № 54 від 09.09.2009р., акту прийому-передачі об`єкта оренди від 09.09.2009р., акту визначення меж земельної ділянки в натурі від 09.09.2009р. виконані, ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Допитаний в судовому засіданні в якості спеціаліста експерт Запорізького НДЕКЦ НП України ОСОБА_4 пояснив, що сукупність ознак підпису позивача не має змоги надати категоричну відповідь на питання належності підпису ОСОБА_1 , оскільки підпис ОСОБА_1 має малий графічний матеріал, легкий до підробки, але є достатнім для ймовірного висновку, про що зазначено у висновку експерта.

За клопотанням представника відповідача по справі було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Харьківського науково-дослідного інституту ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса.

Відповідно до висновку експерта № 24512 від 26.03.2019 року було встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в обох примірниках договору оренди землі № 54 від 09.09.2009р., обох примірниках акту приймання-передачі від 09.09.2009р. об`єкта оренди, обох примірниках акту визначення меж земельної ділянки в натурі від 09.09.2009р. в графі «Орендодавець», в рядку « ОСОБА_1 » виконані не ОСОБА_1 .

Підписи від імені ОСОБА_1 в розписці від 11.12.2013р., на сторінці 52 в графі «Остаток» в рядку «4.09», на сторінці № 91 в графі «Расход», на сторінці № 86 в графі «Контрольні описи і дата» у книзі обліку за 2004-2015 р., у відомості за 2011 рік в графі «розписка» в рядку 58, у відомості за 2013 рік в графі «розписка» в рядку 26 виконані ОСОБА_1 .

Встановивши все вище наведене, суд першої інстанції вважав доведеними ті обставини, що позивач не укладав договір оренди № 54 від 09.09.2009р., цей правочин є укладеним поза межами його волі, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним, а відтак у відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України зобов`язав відповідача повернути земельну ділянку позивачеві.

В апеляційній скарзі, не оспорюючи всі встановлені судом обставини, фермерське господарство вказувало, що судом не вирішено його клопотання про застосування строку позовної давності, який сплив з часу, з якого позивач дізнався про наявність орендних відносин, оскільки з 2013р. отримував орендну плату за користування належною йому земельною ділянкою.

Між тим, питання про дотримання строку позовної давності позивачем вирішується лише у випадку, коли його позов є обґрунтованим.

Підтримуючи апеляційну скаргу, представник СФГ «Карпенко М.І.» - адвокат Кравченко В.А. в ході апеляційного розгляду справи заявив, що судом не враховано правову позицію ВС при розгляді цієї справи, згідно з якою непідписаний договір є неукладеним, а отже не може бути визнаний недійсним.

Колегія вважає, що така заява дає підстави для виходу за межі апеляційної скарги, оскільки від її спроможності залежить законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, перевірку чого і здійснює апеляційний суд в ході апеляційного розгляду.

Так, відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Між тим, цього обов`язку не було дотримано судом першої інстанції, та не було застосовано правову позицію, яка безпосередньо стосується спірних правовідносин та правозастосовної практики з питання визнання договорів недійсними, нікчемними, неукладеними.

Так, уточнюючи в останній раз позовну заяву (Т. 1 а.с. 197), позивач вказував, що вважає, що договір між сторонами у справі не було укладено, оскільки підпис від його імені як орендодавця є підробленим, а тому він не погоджував будь-яких умов договору з відповідачем.

У роз`ясненнях, наданих в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., зазначається, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені стат-

тею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

У аналогічній розглядуваній апеляційним судом справі № 314/879/17 (провадження № 61-5822св19) за позовом власника земельної ділянки до особи, у користуванні якої вона знаходилась, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, у якій встановлені такі ж самі обставини, рішеннями судів першої та апеляційної інстанції позов було задоволено, але постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020р. ці рішення були скасовані та в задоволенні позову було відмовлено.

У тій справі касаційний суд зазначив, що за висновками експертиз первісної і повторної підписи в графах «орендодавець» в договорі оренди землі, акті прийому- передачі та акті визначення меж земельної ділянки в натурі виконані не позивачем, а іншою особою. Тому такий договір оренди землі є неукладеним і не може визнаватись недійсним.

При цьому, касаційний суд спирався на правову позицію, висловлену у інших тотожніх справах: у постанові ВС від 22 січня 2020 в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), постанові ВП ВС від 16 червня 2020р. у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Касаційний Суд вказував, що у ч. 1 статті 15 ЗУ «Про оренду землі» визначені істот-

ні умови договору оренди землі, та у разі недосягнення згоди сторонами щодо кожної такої умови, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Тобто правова позиція фактично повторює рекомендації вище наведені, які містяться у постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р., на який посилався суд першої інстанції, але не врахував саме цих роз`яснень.

Враховуючи ці суттєві порушення, колегія визнає необхідним вийти за межі апеляційної скарги, та за викладених обставин, коли оспорюваний ОСОБА_1 дого-

вір оренди фактично є неукладеним, підстав для визнання його недійсним у суду не малось, а тому не малось підстав і для застосування статті 216 ЦК України.

При цьому, колегія наголошує, що у цьому випадку ефективним способом захисту права для позивача як власника земельної ділянки є усунення перешкод в користуванні належним йому майном земельною ділянкою, зокрема, шляхом покладення обов`язку на особу, яка утримує її у себе, повернути її позивачу.

Така вимога заявлялась позивачем у цій справі у первісній редакції позову, але, доповнюючи позов вимогою про визнання правочину недійсним, позивач змінив підстави для повернення земельної ділянки, визначивши ст. 216 ЦК України, що фактично є реституцією, тобто похідною вимогою від визнання правочину недійсним.

З урахуванням вказаних обставин, у апеляційного суду відсутні підстави перевіряти пропуск позивачем строку позовної давності, на чому наполягає відповідач в апеляційній скарзі.

Беручи до уваги встановлені в ході апеляційного розгляду обставини, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню відповідно до положень п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України із прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Відповідачем сплачено за подання апеляційної скарги до суду судовий збір в сумі 3 634,72 грн., але позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи (т. 1 а.с. 105), тому ці витрати підлягають компенсації відповідачу за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Селянського Фермерського Господарства «Карпенко М.І.» у особі голови Карпенко Марини Іванівни задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 червня 2019 рокуу цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати СФГ «Карпенко М.І.» у вигляді судового збору в сумі 3 634 (три тисячі шістсот тридцять чотири) гривень 72 копійок компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.