ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6403/20 Справа № 212/2145/20 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2145/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року, яке ухвалене суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 травня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв І.Г., звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПРАТ «ЦГЗК») про стягнення моральної шкоди, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 2009 році їй було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 25 % - ХОЗЛ з 23.07.2009 року, з наступним переоглядом 31.08.2010 року. При наступних переоглядах у 2010-2011 роках відсоток втрати професійної працездатності збільшився до 40 % та визнано її особою з інвалідністю третьої групи, з 04.10.2011 року встановлені безстроково.

Позивачка вважає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, їй, з вини відповідача, спричинено моральну шкоду, а тому просила суд стягнути на її користь з ПРАТ «ЦГЗК»в рахунок її відшкодування 188 920, 00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПРАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПРАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв І.Г., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки, просить збільшити її розмір до заявленого нею у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності позивачка не має змоги вести звичне життя, вимушена постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивачка, внаслідок отриманого професійного захворювання, постійно відчуває суттєвий дискомфорт в повсякденному житті, задишку при незначному навантаженні, сухий кашель, загальну слабкість, періодичний головний біль. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності.

Також посилається на постанову Верховного Суду України від 12 грудня 2019 року по справі № 227/1240/17, якою визнано розумним та справедливим розмір грошової компенсації на відшкодування позивачці моральної шкоди, завданої смертю чоловіка в розмірі 300 000,00 гривень та постанову Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справі № 522/3388/18, якою визнано розумним, виваженим та справедливим грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 233 000 грн., яке стягнуто з відповідача-роботодавця на користь позивача за умови втрати ним 75% професійної працездатності.

У апеляційній скарзі відповідач ПРАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди,просить зменшити її розмір до 55 000,00 грн., в решті позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано посилався, при винесені рішення, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності, оскільки наведена судом практика не є аналогічною, у наведеній справі були зовсім інші підстави стягнення моральної шкоди. На думку відповідача, судом стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі без врахування засад розумності, виваженості й справедливості, він є необґрунтованим та не відповідає сталій судовій практиці при розгляді аналогічних справ.

Крім того, відповідач вказує, що у позивачки з 1988 року наявне хронічне захворювання - хронічний бронхіт, тобто, позивачка хворіючи на хронічний бронхіт, продовжувала працювати в шкідливих умовах праці до 2002 року, що свідчить про її недбале ставлення до свого здоров`я. Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 9 від 27.05.2009 року, захворювання на хронічний бронхіт у позивачки діагностовано до початку праці у відповідача. На думку відповідача, факт перевищення пилу на робочому місці позивачки, яке могло б стати причиною розвитку в неї професійного захворювання, взагалі жодним документом не підтверджено.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 25.09.1992 року по 29.12.1994 року працювала гірничим робітником на маркшейдерських роботах та з 29.12.1994 року по 01.07.2002 року дільничним маркшейдером кар`єру № 344 Петрівського рудоуправління ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником яких є ПРАТ «ЦГЗК» (а.с.26-32).

01.07.2002 року позивачка була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с.32).

Відповідно до Акту № 9 розслідування хронічного професійного захворювання від 27.05.2009 року, ОСОБА_1 , Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 16.04.2009 року встановлене професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст., пиловий бронхіт першої - другої ст., емфізема легень першої-другої ст.) ЛН першого-другого ст. (а.с.16-18).

Згідно п. 16 вищевказаного акту встановлено, що професійне захворювання виникло у позивачки за таких обставин: працюючи в кар`єрі № 3-4 Петрівського рудоуправління ВАТ «ЦГЗК», з 25.09.1992 року по 29.12.1994 року - гірничим робітником на маркшейдерських роботах, з 29.12.1994 року по 01.07.2002 року - дільничним маркшейдером, виконувала маркшейдерські роботи, зйомки і заміри гірничих виробок, готувала обґрунтування по схемам ведення і розвитку гірничих робіт, вела облік виробленого простору. Під час виконання завдань в умовах кар`єру наражалася на дію підвищених концентрацій пилу, через недосконалість робочих місць.

Відповідно до п. 17 Акту № 9 розслідування хронічного професійного захворювання від 27 травня 2009 року, причиною виникнення професійного захворювання позивачки є її праця протягом 09 років 09 місяців в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони: пил з вмістом вільного кремнію діоксиду кристалічного від 10 до 70% в концентрації від 2,5 - 3,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3.

Пунктом 19 Акту визначено, що керівництво ВАТ «ЦГЗК» порушило вимоги ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці» в період роботи позивачки на даному підприємстві.

Пунктом 19 цього Акту осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, визнано керівництво ВАТ «ЦГЗК», яке порушило вимоги ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці» в період роботи позивачки на даному підприємстві.

Згідно висновку МСЕК від 11 серпня 2009 року позивачці ОСОБА_1 первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності з 23.07.2009 року, з наступним переоглядом 31.08.2010 року (а.с. 9,10).

Згідно висновку МСЕК від 08.09.2010 року (серія 10 ААА № 049560) позивачці ОСОБА_1 , при повторному переогляді, встановлено 40% втрати професійної працездатності з 31.08.2010 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи з 02.09.2010 року з наступним переоглядом 30.09.2011 року (а.с. 10,11,12).

Висновком МСЕК від 04.10.2011 року, при повторному огляді, ОСОБА_1 встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40% з 30.09.2011 року, визнано особою з інвалідністю третьої групи, безстроково (а.с.13,14,15).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду у зв`язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту № 9 розслідування хронічного професійного захворювання від 27.05.2009 року, причиною професійного захворювання позивачки є праця ОСОБА_1 протягом 09 років 09 місяців в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони: пил з вмістом вільного кремнію діоксиду кристалічного від 10 до 70% в концентрації від 2,5 - 3,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3.

Отже, роботодавець ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником яких є ПРАТ «ЦГЗК», під час роботи позивачки, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації пилу в повітрі робочої зони, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивачки, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником яких є ПРАТ «ЦГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про те, що факт перевищення пилу на робочому місці позивачки, яке могло б стати причиною розвитку в неї професійного захворювання, взагалі жодним документом не підтверджено.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у позивачки з 1988 року наявне хронічне захворювання - хронічний бронхіт, тобто, позивачка, хворіючи на хронічний бронхіт, продовжувала працювати в шкідливих умовах праці до 2002 року, що свідчить про її недбале ставлення до свого здоров`я, безпідставні, оскільки, як вбачається з Акту № 9 розслідування хронічного професійного захворювання від 27.05.2009 року, причиною професійного захворювання позивачки є праця ОСОБА_1 протягом 09 років 09 місяців в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони: пил з вмістом вільного кремнію діоксиду кристалічного від 10 до 70% в концентрації від 2,5 - 3,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, та не знімають з роботодавця обов`язку з відшкодування такої шкоди.

Аргументи відповідача в апеляційній скарзі про те, що згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 9 від 27.05.2009 року, професійне захворювання у позивачки діагностовано до початку праці у відповідача, суперечать матеріалам справи, оскільки згідно вищевказаного Акту, причиною професійного захворювання позивачки є праця ОСОБА_1 протягом 09 років 09 місяців в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони: пил з вмістом вільного кремнію діоксиду кристалічного від 10 до 70% в концентрації від 2,5 - 3,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 та первинно встановлено висновком МСЕК від 11.08.2009 року.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивачки в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, впродовж 09 років 09 місяців, відсоток втрати нею професійної працездатності в розмірі 40 % та визнання її особою з інвалідністю третьої групи, які встановлені безстроково, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього станута можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі, як на приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахуванням того, що позивачці ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40%, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково, стаж роботи позивачки в умовах впливу шкідливих факторів 09 років 09 місяців, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (80 000,00 грн.) не є заниженим та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у її ситуації.

Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Отже, посилання відповідача, на те, що суд першої інстанції необґрунтовано посилався, при винесені рішення, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, оскільки наведена судом практика не є аналогічною, у наведеній справі були зовсім інші підстави стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розмір моральної шкоди у згаданій справі визначався за фактичних обставин, які стосувались відшкодування моральної шкоди, завданій особі у зв`язку з її каліцтвом і суттєвим погіршенням здібностей.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг, як позивачки так, і відповідача, про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

04.08.2020 року на адресу апеляційного суду від відповідача надійшло доповнення до апеляційної скарги, в якій він просить врахувати при розгляді апеляційної скарги порушення, допущені судом першої інстанції, та внести зміни до оскаржуваного рішення, зазначивши суму стягнення моральної шкоди з урахуванням утримання з неї обов`язкових податків і зборів в порядку і розмірах, встановлених чинним законодавством.

Доповнення мотивовані тим, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі - Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

Зокрема, чинним податковим законодавством передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, на сьогодні це 18 892 грн., сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок.

Колегія суддів не бере до уваги доповнення, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах, як позивачки так і відповідача, не можуть бути взято до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційних скарг відсутні, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: