Справа № 214/4604/20
2/214/2368/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Шевченко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Кривому Розі заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Коваленка Дмитра Олеговича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Ектін Прожект Інвестменс» про стягнення грошових коштів, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвокат Коваленко Д.О. 5 серпня 2020 року звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить забезпечити позов шляхом : накладення арешту та заборони будь яким особам вчиняти дії з продажу, дарування, а також відчуження будь яким іншим способом нежитлового приміщення загальною площею 177, 2 кв.м., вбудованого в будівлю АЗС, за адресою: АДРЕСА_1 ; накладення арешту та заборони будь яким особам вчиняти дії з продажу, дарування, а також відчуження будь яким іншим способом нежитлової будівлі СТО Б-1 загальною площею 243,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заяви навів наступне. Вони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час спільного проживання у незареєстрованому шлюбі набули наступне майно, право власності на яке зареєстровано на ОСОБА_2 : нежитлове приміщення загальною площею 177, 2 кв.м., вбудоване в будівлю АЗС, за адресою: АДРЕСА_2 , буд. 5, прим. 2; нежитлова будівля СТО Б-1 загальною площею 243,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто незважаючи на те, що шлюб між ними не був зареєстрований у встановленому законодавством порядку, набуте ними майно під час нашого спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу в порядку передбаченому главою 8 СК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям в період шлюбу, належить чоловіку і дружині на правах загальної спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності є рухоме та нерухоме майно, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську установу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У відповідності з положеннями ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У зв`язку з тим, що нежитлові приміщення неможливо буде поділити між ним та ОСОБА_2 в натурі, а тільки можливо виділити частку у спільному майні доцільно визнати право приватної власності на деяке майно за ним, а на деяке за ОСОБА_2 . Оскільки відносини позивача та відповідача є емоційно нестабільними є вірогідність реалізації відповідачем спірного майна, а отже є необхідність застосувати заходи забезпечення позову, а саме: накласти арешт та заборонити будь яким особам вчиняти дії з продажу, дарування, а також відчуження будь яким іншим способом наступного майна: нежитлове приміщення загальною площею 177, 2 кв.м., вбудоване в будівлю АЗС, за адресою АДРЕСА_1 , вартість станом на 13.07.2020 812 100 грн.; нежитлова будівля СТО Б-1 загальною площею 243,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ., вартість станом на 13.07.2020 - 892 060 грн.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, а забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Пред`явлення позову про поділ спільного майна є підставою застосувати заходи забезпечення позову, а саме накласти арешт та заборону відчужувати будь яким способом вищевказане майно, адже невжиття заходів забезпечення позову може призвести до невідворотних наслідків та унеможливити в подальшому виконання рішення на свою користь.

В порядку ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи у встановлений законом строк.

Суд, дослідивши зміст та вимоги заяви про забезпечення позову, додані до неї документи, матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.153 ЦПК України, залежно від обставин справи, суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову, підстави його обрання та вирішує питання про зустрічне забезпечення.

Дослідженням змісту позовної заяви встановлено, що предметом спору, у зв`язку з яким ОСОБА_1 звернувся до суду, є право власності на нежитлове приміщення загальною площею 177, 2 кв.м., вбудоване в будівлю АЗС, за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлова будівля СТО Б-1 загальною площею 243,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що на даний час є всі підстави припускати, що вжиття заходів забезпечення позову є необхідним та оправданим завданнями цивільного судочинства та забезпечуватиме ефективний захист та поновлення порушених, оспорюваних прав та інтересів позивача, які він має намір захистити, звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного нерухомого майна.

Згідно п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом, зокрема, накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії. Саме такі види забезпечення позову просить застосувати ОСОБА_1 , виходячи із характеру спору та змісту вимог, які пред`явив останній.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Обираючи вид забезпечення позову, суд враховує інтереси сторін та інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати ОСОБА_1 , вимогам, які пред`явив останній, у зв`язку з чим вважає необхідним заяву задовольнити повністю, а саме накласти арешт та заборону будь яким особам вчиняти дії з продажу, дарування, а також відчуження будь яким іншим способом нежитлового приміщення загальною площею 177, 2 кв.м., вбудованого в будівлю АЗС, за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлової будівлі СТО Б-1 загальною площею 243,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що буде відповідати співмірності заявлених вимог.

Підстав, які б визначали необхідність застосування зустрічного забезпечення позову в порядку ст.154 ЦПК України, судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.2, 150-153, 157, 260-261, 353, 354, ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Коваленка Дмитра Олеговича про забезпечення позову задовольнити повністю.

Накласти арешт та заборону будь яким особам вчиняти дії з продажу, дарування, а також відчуження будь яким іншим способом нежитлового приміщення загальною площею 177, 2 кв.м., вбудованого в будівлю АЗС, за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлової будівлі СТО Б-1 загальною площею 243,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , власником яких є ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , як мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 15 днів з дня її підписання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Відповідно до п. 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 731-IX від 18.06.2020 року, який набрав законної сили 17 липня 2020 року процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Суддя Прасолов В.М.