Ухвала

04 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 182/5331/19

провадження № 61-10401ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Червоногригорівської об`єднаної територіальної громади, Нікопольської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельний пай,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельний пай, в якому заявлено вимоги: визнати за нею право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства імені Крейсера «Аврора» (далі - КСП ім. Крейсера «Аврора»), площею 3,89 умовних кадастрових гектар (вартість якої, як визначено у позовній заяві, виходячи із нормативно грошової оцінки одного умовного кадастрового гектару, становить 117 676,39 грн), зобов`язати Нікопольську районну державну адміністрацію видати їй сертифікат на пай та зобов`язати Червоногригорівську об`єднану територіальну громаду виділити із земель комунальної власності у натурі (на місцевості) земельний пай площею 3,89 умовних кадастрових гектар.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 15 квітня 1982 року до 10 червня 1995 року працювала в колгоспі імені Крейсера «Аврора», а з 10 червня 1996 року до 13 лютого 2000 року - у перейменованому КСП ім. Крейсера «Аврора».

Вважає, що має право на земельний пай, оскільки її, як члена КСП, було включено у список, доданий до державного акту на право колективної власності на землю.

У 2019 році Нікопольська районна державна адміністрація відмовила їй у видачі сертифіката на землю, оскільки 10 червня 1995 року, до отримання державного акту про право колективної власності на землю, її виключено зі списків колгоспу.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року залишено без змін.

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року.

Положенням пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України закріплено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Однак, таке право на касаційне оскарження не є абсолютним та безумовним, скаржник зобов`язаний обґрунтувати причини такого звернення, що дозволяють ініціювати проведення судового розгляду справи в третій раз.

Так, у положенні частини «с» статті 7 Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, акцентується увага на тому, що скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у справах Lavages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.

Всі мотивування особи, яка подає касаційну скаргу, вже були предметом розгляду в судах двох інстанцій і не потребують додаткового перегляду.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа як справа незначної складності є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанцій, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована у розділі «Загальні положення» цього Кодексу, яка поширюється і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, сталість судової практики, ціну позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, значення справи для сторін і суспільства.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму дляпрацездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для обов`язкового скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що судові рішення, які оскаржуються, прийняті у малозначній справі, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Червоногригорівської об`єднаної територіальної громади, Нікопольської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельний пай.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко