ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/14030/19

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/957/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Бивалькевич Т.В.,

учасники справи:

позивач - Чернігівська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 червня 2020 року по справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду -12.06.2020,

У С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року Чернігівська міська рада звернулась з позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , мотивуючи позовні вимоги тим, що спірна квартира вибула із володіння територіальної громади поза її волею. Так, позивач зазначає, що спірне майно вибуло з володіння власника у зв`язку з державною реєстрацією права власності на квартиру на підставі рішення суду у справі № 750/5026/18, яким було витребувано спірну квартиру на користь ОСОБА_2 , при цьому в наданих поясненнях суду ОСОБА_2 зазначив, що не мав наміру приватизувати спірну квартиру, повноважень з приводу приватизації квартири нікому не надавав. Однак 10.07.2019 ОСОБА_2 здійснив продаж спірного майна ОСОБА_1 . Фактично відносячись до державного житлового фонду, спірна квартира внаслідок шахрайських дій вибула із володіння Чернігівської міської ради в незаконний спосіб, оскільки відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатись своїм майном за власною волею.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 лютого 2020 року за заявою Чернігівської міської ради вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.03.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі в справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що видача свідоцтва на право власності виконавчим комітетом Чернігівської міської ради від 17.05.2016 серії СТА №9416391 на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 не може свідчити про волевиявлення позивача на відчуження спірної квартири, оскільки виконавчий комітет Чернігівської міської ради не міг діяти інакше, ніж передбачено законом, і це не є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень. Скаржник вважає, що саме факт здійснення органом приватизації права власності у вигляді розпорядження майном Чернігівської міської ради шляхом передачі квартири у власність не ОСОБА_2 , а іншій особі, яка ним представилась, дає підстави вважати, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Територіальна громада м.Чернігова як власник спірного майна делегує повноваження Чернігівській міській раді щодо здійснення прав власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто, воля територіальної громади як власника майна, може виражатись лише в таких діях органів місцевого самоврядування які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Позивач наполягає на тому, що спірна квартира вибула із комунальної власності в обхід встановленій приватизаційній процедурі, рішення про відчуження не приймалось, це майно не було предметом судового розгляду про визнання права власності. Рішенням суду у справі № 750/5025/18 було витребувано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , при цьому в наданих поясненнях суду останній зазначив, що не мав наміру приватизувати спірну квартиру, повноважень з приводу приватизації квартири нікому не надавав, а вже в даній справі, що переглядається, заявляє про наміри приватизувати квартиру.

Таким чином, спірна квартира вибула із володіння територіальної громади поза її волею, внаслідок шахрайських дій, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач та третя особа своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для витребування квартири АДРЕСА_1 від добросовісного набувача ОСОБА_1 , зазначивши також, що в даному конкретному випадку витребування квартири АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_1 матиме наслідком відновлення права власності Чернігівської міської ради на спірне житло разом з правом ОСОБА_2 як єдиного квартиронаймача на його приватизацію, яке, на думку останнього, він вже фактично реалізував, та не призведе до збільшення житлового фонду Чернігівської міської ради, який можна використати на суспільні потреби, як це стверджує позивач. Суд поставив під сумнів легітимність мети втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном та пропорційність по відношенню до переслідуваної мети, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статтями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року N 6-140цс14.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження 14-144цс18).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації Чернігівської міської ради №5-05/234 від 10.05.2016 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 17.05.2016 на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 .

03.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.М. та зареєстрований в реєстрі за №435.

26.08.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Куранковою О.М.

07.09.2016 ОСОБА_4 як продавцем здійснено відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.04.2018 частково задоволений позов ОСОБА_2 та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.08.2016 між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

На підставі рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.02.2019, яке набрало законної сили 26.03.2019, квартиру АДРЕСА_1 було витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2

29.03.2019 виконавчий комітет Чернігівської міської ради своїм рішення №123 скасував розпорядження органу приватизації Чернігівської міської ради №5-05/234 від 10.05.2016.

10.07.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 . В цей же день ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на нерухомість.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.09.2019 було визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 17.05.2016 на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні позову про скасування запису реєстрації права власності - відмовлено.

Звертаючись з даним позовом, Чернігівська міська рада зазначила, що відповідач незаконно утримує у себе майно - квартиру АДРЕСА_1 , оскільки майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти позову, посилаючись на правомірність договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_2 , вказував, що він є добросовісним набувачем житла, а подання ОСОБА_2 в 2018 році позову про витребування майна на свою користь свідчить про його бажання отримати право власності на спірну квартиру.

Колегія суддів, надаючи оцінку діям позивача в даному випадку, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що видача виконавчим комітетом Чернігівської міської ради від 17.05.2016 на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на квартиру свідчить про волевиявлення позивача на відчуження спірного майна.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

ОСОБА_2 наполягав на тому, що він не ставив в суді питання про визнання приватизації незаконною, тим реалізував своє право на приватизацію житла та розпорядився їм на свій розсуд, продавши ОСОБА_1 , а Чернігівська міська рада намагається позбавити його законного права на житло, передбаченого Конституцією України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Здійснивши 02.04.2019 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.02.2019 (справа №750/5026/18) (а.с.31) державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , держава офіційно визнала та підтвердила речове право останнього на житло.

У практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суд сформована стала правова позиція, згідно з якою якщо є нескасоване рішення суду, на підставі якого особа набула право власності на майно, то немає правових підстав для його витребування відповідно до статті 388 ЦК України у добросовісного набувача, оскільки за таких обставин добросовісний набувач придбав це майно у особи, яка мала право його відчужувати. Позбавлення відповідача власності, набутого за договором, укладеного із особою, якою майно набуто на підставі судового рішення, є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та втручанням держави у право власника на мирне володіння його майном (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі N 495/9786/16 (провадження N 61-27034св18), від 17 березня 2020 року в справі N 495/9473/16-ц (провадження N 61-32849цс18), від 06 квітня 2020 року у справі N 495/9474/16-ц (провадження N 61-35287св18), від 08 квітня 2020 року у справі N 495/9449/16-ц (провадження N 61-13976св19).

Скасування 29.03.2019 виконавчим органом Чернігівської міської ради розпорядження №5-05/234 органу приватизації від 10.05.2016 поза волею ОСОБА_2 , як зацікавленої особи, суперечить рішенню Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009.

З огляду на добровільну передачу в 2006 році спірної квартири в порядку приватизації громадянину ОСОБА_2 , який відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», будучи квартиронаймачем, мав на це право, твердження позивача про те, що спірна кватира вибула з його власності поза його волею, не заслуговують на увагу.

Колегія суду вважає, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача, що відповідає правому висновку сформованому у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі N 6-1203цс15.

Не є підставою для витребування у відповідача спірної квартири визнання за рішенням суду від 27.09.2019 недійсним свідоцтва про право власності на житло, що видане виконавчим комітетом Чернігівської міської ради від 17.05.2016 на ім`я ОСОБА_2 , оскільки на той час правочин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вже був вчинений.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

В пунктах 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України, заява № 29979/04) проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04), § 166-168).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що вірогідні неправомірні дії органу приватизації позивача, які за твердженнями учасників справи є предметом кримінального провадження, не можуть слугувати приводом для позбавлення добросовісного набувача права власності та набуття його позивачем.

При розгляді даної справи судом першої інстанції вірно застосовані норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява N 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 після укладення 10.07.2019 правочину купівлі-продажу залишається зареєстрованим в спірній квартирі (а.с.28). Відповідач, за його твердженнями, зареєструвавшись у придбаній квартирі, зробив там ремонт та сплатив всі борги попередніх власників за комунальні послуги. Позивач під час розгляду справи не зміг довести суду легітимну мету свого втручання в право власності відповідача та наявність балансу між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

З огляду на викладе вище, колегія суду дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив підстави позову та фактичні обставини, наведені у позовній заяві, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови суду складений 06.08.2020.