Справа № 320/8598/18
Провадження № 2/648/27/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року смт Білозерка

Білозерський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Рибас А.В.,

за участю секретаря Данильченко О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача-адвоката Сивової Я.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача-адвоката Ільєнка І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Білозерка Херсонської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що перебувала в цивільному шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 та від цього шлюбу мають спільну дитину: ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . З червня 2014 року відповідач припинив будь-які спілкування з донькою, не цікавиться станом її здоров`я, не надавав письмової згоди на госпіталізацію дитини до КЗ «Обласний дошкільний психоневрологічний центр санаторного типу» та в інші лікувальні заклади, оскільки донька є інвалідом з дитинства, не приймає участь у вихованні дитини, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, що свідчить про ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Посилаючись на вищевказані обставини, необхідність дотримання інтересів неповнолітньої дитини, відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 14.02.2019 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання.

04.12.2019 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області підготовче судове провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, вважали, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, упродовж кількох років не приймав будь-якої участі у житті дитини та не цікавився станом її здоров`я, має заборгованість із сплати аліментів, у додаткових витратах на придбання ліків участі не приймав, не надав дозволу на поміщення дитини до лікувального закладу, звернувся з позовом до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною лише після того, як позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому, ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 почав спілкуватися із дитиною, гуляти з нею та телефонувати лише в останні два роки, при цьому коштів, які він сплачує не вистачає на усі потреби дитини.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, вважали що позивачем не надано будь-яких доказів щодо існування визначених законом підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Суду пояснили, що ОСОБА_2 має намір спілкуватися та піклуватися про доньку ОСОБА_3 , але колишня цивільна дружина чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим він був вимушений спочатку звернутись до органів опіки та піклування із заявою про визначення способу і порядку його участі у вихованні і спілкуванні з дитиною, та у подальшому, в зв`язку з невиконанням рішення органів опіки та піклування позивачем, він звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення часу побачень з донькою, рішенням суду його позовні вимоги було частково задоволено та визначено спосіб його участі у виховані та спілкування з дитиною, зазначив, що аліменти сплачує, а існуюча на теперішні час заборгованість на суму близько 5000 грн. виникла через погіршення економічної ситуації внаслідок запровадження карантину та відсутність роботи.

Представник третьої особи, орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області, в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав заяви про слухання справи без його участі.

Заслухавши пояснення сторін та покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , дослідивши та оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності у їх взаємозв`язку, суд дійшов переконання, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, ч.6, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, якими є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із статтею 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом встановлено, що відповідно до дослідженого у судовому засіданні свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 05.10.2017 року Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно судового наказу від 03.09.2018 року, який виданий Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , у розмірі ј частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місце проживання дитини - ОСОБА_3 є АДРЕСА_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , та є місцем проживання позивача.

Згідно Витягу з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації КЗ «Запорізька обласна психолого-медико-педагогічна консультація» ЗОР № 81/1835-б від 29.05.2017, дитина ОСОБА_3 має недостатній рівень сформованості пізнавальних процесів, концентрації та обсягу уваги. Рівень самостійності низький. Потребує допомоги, стимуляції під час виконання завдань. Виражені порушення мовлення (І рівня). Значні порушення опорно-рухового апарату. Відповідно до довідки КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» ЗОР від 29.10.2018 дитина ОСОБА_3 знаходиться на обліку в диспансерному відділенні Мелітопольського міського психіатричного диспансера.

10 грудня 2018 року УСЗН Мелітопольської міської ради Запорізької області видано посвідчення серія НОМЕР_2 щодо призначення державної соціальної допомоги дитині з інвалідністю до 18 років - ОСОБА_3 , 2013 року народження.

Відповідно до рішення №192 від 03.09.2018 року, яке видане виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області, про надання згоди на госпіталізацію дитини до комунального закладу «Обласний дошкільний психоневрологічний центр санаторного типу» Запорізької обласної ради, вирішено у зв`язку з відсутністю згоди батька ОСОБА_2 , дати згоду на госпіталізацію малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до комунального закладу «Обласний дошкільний психоневрологічний центр санаторного типу» Запорізької обласної ради.

Згідно довідки №63 від 03.10.2018 року, яка видана дошкільним навчальним закладом №14 «Теремок», ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад №14 з жовтня 2017 року, дитиною повністю опікується мама - ОСОБА_1 . Протягом даного періоду батько, ОСОБА_2 дитину в дошкільний заклад не приводив жодного разу, не забирав з дошкільного закладу, участі в житті групи не приймав, не відвідував батьківські збори.

На підставі рішення №258/15 від 22.11.2018 року про визначення способу участі у вихованні малолітньої ОСОБА_3 та спілкування з нею, яке видане виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області за зверненням ОСОБА_2 , вирішено визначити ОСОБА_2 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : систематичні побачення з 16:00 год. до 17:00 год. в один із вихідних днів тижня за домовленістю між батьками у присутності матері дитини ОСОБА_1 та за місцем проживання дитини; у будь-який інший час за домовленістю між батьками.

Відповідно до поштових переказів відповідач на адресу позивача надсилав грошові перекази, здійснюючи сплату аліментів в сумі близько 800 грн. щомісячно з жовтня 2018 по квітень 2019 року.

Згідно висновку органу опіку та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , складеного на виконання ухвали Білозерського районного суду Херсонської області від 19.06.2019 року та затвердженого рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області №195/8 від 26.09.2019 року, вбачається, що батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, в зв`язку з чим, відсутні підстави, щоб не підтримати позовну заяву позивача про позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, суд не приймає до уваги вищевказаний висновок органу опіки та піклування, оскільки він є неналежним, недостовірним та недопустимим доказом. З вказаного висновку вбачається що спеціалістами служби у справах дітей (один з яких є представником третьої особи у вказаній цивільній справі) було проведено бесіду з відповідачем та вивчені матеріали, долучені до позовної заяви, будь-яких інших дій спеціалістами органу опіки та піклування, спрямованих на перевірку обставин та тверджень про ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, повідомлених позивачем, та намагання батька спілкуватися з дитиною та чинення перешкод для цього з боку ОСОБА_1 , про що було повідомлено відповідачем, не проводилося. Фактично орган опіки та піклування вдався до опису та оцінки доказів у цивільній справі, наданих стороною позивача, не врахував, що цим же органом опіки та піклування 22.11.2018 року за зверненням ОСОБА_2 було визначено спосіб його участі у спілкуванні та вихованні дитини, та не отримавши буд-якої інформації з інших джерел, зробив висновок про самоусунення батька від вихованні дитини і відсутність підстав, щоб не підтримати позовну заяву ОСОБА_1 . На переконання суду вказаний висновок є необ`єктивним та ґрунтується на припущеннях, а також у зазначеному висновку не визначені інтереси дитини та не вказано позиції органу опіки та піклування саме щодо доцільності або недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки та чи відповідає це її інтересам. За таких умов, вказаний висновок в силу ст.ст. 77-79 ЦПК України не приймається до уваги.

Відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.01.2020 року у цивільній справі №320/1866/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення часу побачень з донькою задоволено частково, усунуто перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з донькою та її вихованні, визначивши ОСОБА_2 , як спосіб участі у вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , систематичні побачення з нею щотижнево з 16 години 00 хвилин до 17 години 00 хвилин в один із вихідних днів тижня за домовленістю між батьками у присутності матері дитини ОСОБА_1 та за місцем проживання дитини. При цьому судом було встановлено, що факт звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом свідчить про бажання позивача приймати участь у вихованні доньки та спілкуванні з нею, а участь у вихованні та розвитку дитини є правом та обов`язком батька дитини. Постановою Запорізького апеляційного суду від 17.06.2020 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року у цій справі залишено без змін.

Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та дитиною не проживає від коли дочці виповнилося 6 місяців, після розірвання фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем упродовж кількох років ОСОБА_2 за місцем проживання позивача та їх спільної доньки не бачили, останній у дворі будинку з дитиною не гуляв, дитина потребує постійного медичного догляду та лікування, проте батько допомоги на її лікування не надавав, а також не надав дозволу на поміщення дитини до лікувальної установи, зі слів матері їм відомо, що батько грошової допомоги на дитину не надає, на свята не приходить, участі у вихованні дитини не бере.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ст.165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один із батьків.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява N 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 р. у справі № 631/2406/15-ц зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Факт заперечення відповідача проти позову свідчить про його інтерес до дитини, свідоме нехтування відповідачем своїх обов`язків має бути доведено (позиція Верховного суду, викладена у постанові від 06.05.2020 р. у справі № 753/2025/19).

Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також не доведено необхідності застосування судом такої виняткової міри, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька, так і для дитини, натомість з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 має намір брати участь у подальшому вихованні та спілкування з дитиною, що підтверджується рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.01.2020 року, в зв`язку з чим суд дійшов переконання, що позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню.

Питання щодо процесуальних витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та в зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача.

На підставі ст.ст.150, 164 Сімейного кодексу України, керуючись, ст.ст. 10, 11, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Херсонського апеляційного суду через Білозерський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рибас А.В.