РІШЕННЯ

Іменем України

19.08.2020 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Балита К.В.

розглянувши у судовому засіданні м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Львівської міської ради за участю третьої особи Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

позивачі звернулися до суду із заявою про визнання права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , а також на нежитлове приміщення (гараж) з прибудованим тамбуром, позначено під індексами Б-1 та Б1-1 загальною площею 31,0 кв.м., яке розташоване поблизу прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 . Роботи щодо перепланування своєї квартири і гаражу проведено більше десяти років. Даний факт підтверджується актом ЛКП «Вулецьке». Однак, не оформили права власності, оскільки вважали, що кінцевим документом власності є розпорядження районної адміністрації, а також не було відповідної згоди усіх співвласників квартири.

На підставі вищевикладеного, просять позов задоволити.

Представник відповідача Львівської міської ради подав відзив на позовну заяву, в якому вказує про те, що немає підстав для визнання права власності за позивачами, оскільки існує адміністративна процедура реєстрації права власності на нерухоме майно, якої дотримано не було.

В судове засідання позивачі не з`явилися, однак подали на адресу суду клопотання про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в судове засідання не з`явився хоча був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути справи за наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81);

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

Згідно ст.78 ЦПК України, суд небере доуваги докази,що одержаніз порушеннямпорядку,встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми єдокази,які усвоїй сукупностідають змогудійти висновкупро наявністьабо відсутністьобставин справи,які входятьдо предметадоказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності права власності на квартиру від 05.09.1995р. НОМЕР_6 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності пятьом особам: ОСОБА_7, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . На момент приватизації квартира складалась з двох житлових кімнат житловою площею 31,9 кв.м. з комунальними вигодами. Загальна площа квартири становила 48,0 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , а тому 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 успадкував її син - ОСОБА_7 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.02.2020р., виданим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори.

ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_8 у зв`язку із одруженням, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 22.11.2003р. Серія НОМЕР_1 .

З метою покращення своїх житлових умов у 1999 році позивачами проведена реконструкція квартири АДРЕСА_1 на існуючій терасі. Роботи щодо перепланування квартири проведено на підставі розробленого проекту. Разом із проведення робіт по реконструкції квартири на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 влаштовано гараж площею 24,5 кв.м. з прибудованим тамбуром площею 6,5 кв.м., загальна площа даної конструкції становила 31,0 кв.м.

Судом встановлено, що реконструкція квартири АДРЕСА_1 і гаражу з тамбуром виконана відповідно до діючих вимог будівельних норм та правил і підлягає подальшій експлуатації, оскільки не погіршує несучої здатності основних конструктивних елементів житлового будинку, що випливає з проекту реконструкції квартири АДРЕСА_1 з прибудовами.

Відповідно до робочого проекту реконструкції квартири АДРЕСА_1 з прибудовами, стан будівельних конструкцій будинку АДРЕСА_2 задовільний, а реконструкція квартири АДРЕСА_3 з прибудовами виконана відповідно до діючих вимог ДБН та підлягає подальшій експлуатації. Відповідність будівельним нормам здійсненої реконструкції також підтверджується актом Львівського комунального підприємства «Вулецьке» від 24.02.2020р. Після реконструкції квартира АДРЕСА_1 складається з 5 (п`яти) житлових кімнат житловою площею 92,20 кв.м. з комунальними вигодами. Загальна площа квартир становить 124,70 кв.м.

У 2000 році не оформлено права власності у зв`язку із відсутності згоди усіх співвласників квартири. Станом на даний час адміністративний шлях узаконення реконструйованої квартири з прибудовою позивачів є неможливим, що підтверджується зверненнями до органів місцевого самоврядування та відповідними відповідями.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У відповідності з ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності-це певний юридичний механізм , з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1.Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у їх сукупності.

Володіння без правової підстави-це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном .

Добросовісність володіння, як підстава для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьо їстатті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідно до вимог ч.2 ст.383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до переліку будівельних робіт, на виконання, яких не вимагається дозвіл, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 р. N 1104, перепланування квартир у багатоквартирних житлових будинках та кімнат у гуртожитках, а також об`єктів громадського призначення із збереженням несучої конструкції, без перевищення допустимих навантажень на перекриття, стіни та фундаменти, за умови дотримання існуючих архітектурно-планувальних вимог, державних будівельних норм, місцевих правил забудови; улаштування чи закриття дверних або віконних прорізів; збільшення житлової чи допоміжної площі шляхом демонтажу перегородок, комор, печей, камінів, грубок, вітрин, засклення балконів і лоджій, відносяться до будівельних робіт, що не потребують відповідного дозволу.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд, перевіривши доводи наведені в позовній заяві, які знайшли своє відображення, та не суперечать ст. 344 ЦК України, приходить до переконання про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 33, 47, 124 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 15, 57, 158, 209, 212, 214, 215, 218, 224, 225, 226 ЦПК України, на підставі п. 1 ст. 328, 344, 392 ЦК України, суд, -

вирішив :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , право спільної сумісної власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 5 (п`яти) житлових кімнат житловою площею 92,20 кв.м. з комунальними вигодами, загальна площа квартир становить 124,70 кв.м., а також на приміщення гаражу з прибудованим тамбуром, позначено під індексами Б-1 та Б1-1 загальною площею 31,0 кв.м., яке розташоване поблизу прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 , частка: 2/5.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , право спільної сумісної власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 5 (п`яти) житлових кімнат житловою площею 92,20 кв.м. з комунальними вигодами, загальна площа квартир становить 124,70 кв.м., а також на приміщення гаражу з прибудованим тамбуром, позначено під індексами Б-1 та Б1-1 загальною площею 31,0 кв.м., яке розташоване поблизу прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 , частка: 1/5.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 , право спільної сумісної власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 5 (п`яти) житлових кімнат житловою площею 92,20 кв.м. з комунальними вигодами, загальна площа квартир становить 124,70 кв.м., а також на приміщення гаражу з прибудованим тамбуром, позначено під індексами Б-1 та Б1-1 загальною площею 31,0 кв.м., яке розташоване поблизу прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 , частка: 1/5.

Визнати за ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , право спільної сумісної власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 5 (п`яти) житлових кімнат житловою площею 92,20 кв.м. з комунальними вигодами, загальна площа квартир становить 124,70 кв.м., а також на приміщення гаражу з прибудованим тамбуром, позначено під індексами Б-1 та Б1-1 загальною площею 31,0 кв.м., яке розташоване поблизу прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 , частка: 1/5.

Апеляційна скарга на рішення Франківського районного суду м. Львова може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ванівський Ю.М.