ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/8038/14-ц
Провадження № 22-ц/4820/506/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №676/8038/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 21 листопада 2019 року (суддя Семенюк В.В., повне судове рішення складено 02 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Кам`янець-Подільська райдержадміністрація в особі органу опіки та піклування про позбавлення права користування та реєстрації у домоволодінні, яке належить на праві власності власнику житла.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В жовтні 2014 року АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал», правонаступником якого є ОСОБА_1 ) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про примусове виселення мешканців із займаного житлового приміщення на підставі ст.109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

В обґрунтування позову банк зазначав, що 16.11.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 укладено кредитний договір №010/02-07/57-0114, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 300 00 гривень зі сплатою 14,5% річних з терміном повернення кредиту 09.11.2008 року. В той самий день між Банком і ОСОБА_8 також був укладений кредитний договір №010/02-07/57-0115, за яким позичальник отримав у Банку кошти в розмірі 2 850 000 грн. з процентною ставкою 12,5% річних з терміном повернення до 15.11.2014 року. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами, 16.11.2007 року було укладено Договір іпотеки №2548, предметом якого є домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 170,3 кв.м., заставною вартістю за погодженням сторонами в розмірі 506 549 грн. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитних договорів рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 10.04.2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Змінивши в квітні 2018 року предмет позову, ТОВ «ФК «Форінт»» просило суд позбавити відповідачів права користування та реєстрації у домоволодінні, що належить на праві власності ОСОБА_6 , посилаючись на порушення умов укладеного іпотечного договору та вказуючи, що у відповідності до п.4.1.4. Договору іпотеки від 16.11.2007 року іпотекодавець ОСОБА_6 зобов`язався не відчужувати предмет іпотеки і не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найом, не передавати в наступну заставу, тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження Предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це Іпотекодержателя. Крім того, п.5.3. Договору іпотеки визначено, що Іпотекодавець має право вчиняти будь-які юридичні дії щодо Предмета іпотеки виключно на підставі письмової згоди Іпотекодержателя. Такі юридичні дії включають (але не виключно), в т.ч. передавання предмета іпотеки у користування, а відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про іпотеку» - правочин, щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 05 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 22 квітня 2015 року провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове виселення мешканців із займаного житлового приміщення закрито (т.1, а.с. 97-98, 157).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 23 листопада 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Хмельницької обласної дирекції задоволено. Ухвалу Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05.01.2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22.04.2015 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляду (т.1, а.с. 193-195).

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 01 серпня 2017 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в частині примусового виселення ОСОБА_7 , ОСОБА_3 із займаного житлового приміщення залишено без розгляду та залучено до справи співвідповідачем ОСОБА_5 (т.2, а.с. 3).

Ухвалою суду від 02 квітня 2018 року позовну заяву АТ «Райффайзен Банк Аваль» в частині примусового виселення ОСОБА_6 із займаного житлового приміщення залишено без розгляду (т.2 а.с. 76).

Ухвалою суду від 05 червня 2018 року до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залучено ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» (т.2 а.с. 121).

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 21 листопада 2019 року в задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ТОВ «ФК «Форінт» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що реєстрація відповідачів у іпотечному майні є юридичною дією, яка має наслідком передачі предмета іпотеки в користування іншим особам та виникнення у відповідачів права на проживання та користування іпотечним майном. Товариство також посилалося на те, що позивач, в силу приписів ст. 396 ЦК України має право на звернення до суду із зазначеним позовом. Також апелянт вважає, що суд порушив норми матеріального права, прийшовши до невірного висновку про тотожність понять «виселення» та «позбавлення права користування» і, розглянувши вимоги про виселення вийшов за межі позовних вимог та не розглянув і не обґрунтував вимогу щодо позбавлення відповідачів права на користування спірним майном. Апелянт зазначає, що безпідставними є висновки суду щодо відмови у задоволенні позову, адже розглядаючи первісні позовні вимоги про виселення, суд залишив поза увагою положення статей 395, 396, 405 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на які посилався позивач у заяві про заміну предмета позову та у додаткових поясненнях від 29.01.2019 року. На думку апелянта, правочин з передачі власником ОСОБА_6 в користування іпотечного будинку відповідачам є недійсним в силу Закону України «Про іпотеку», а позбавлення права користування відповідачів житлом не порушує їх право на житло, оскільки останні не проживають у спірному домоволодінні.

Учасники справи та їх представники до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явилися. І відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши представників учасників справи та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині, або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміна предмету позову із виселення на позбавлення права відповідачів користування та реєстрації у домоволодінні не змінює кінцевого результату і по суті є тотожними поняттями, адже спірні відносини виникли у зв`язку із виселенням відповідачів із іпотечного житла, а тому відсутні правові підстави для позбавлення відповідачів права користування та реєстрації у домоволодінні з огляду на положення ст. 109 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Однак, судова колегія не погоджується з мотивами відмови суду у задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 16.11.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 укладено Генеральну кредитну угоду №014/02-07/57-0113 та кредитний договір №010/02-07/57-0115, відповідно до умов яких останній отримав кредити в сумі 300 00 гривень зі сплатою 14,5% річних з терміном повернення кредиту 09.11.2008 року та в сумі 2 850 000 грн. з процентною ставкою 12,5% річних з терміном повернення до 15.11.2014 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами, 16.11.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Кахній Л.І. та зареєстрований в реєстрі за №2548, предметом якого є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю за погодженням сторонами в розмірі 506 549 грн.

Так, відповідно до п.п. 3.1.4 пункту 3 зазначеного договору у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 5 цього Договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки.

Підпунктом 6.1. пункту 6 договору іпотеки встановлено, що у разі порушення боргового зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с. 10-13).

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 10.04.2012 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 за кредитними договорами №014/02-07/57-0114 та №010/02-07/57-0115 від 16.11.2007 року в сумі 2214520 грн. 85 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,7580 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах (т. 2, а.с. 24-25).

Постановою державного виконавця районного відділу ДВС Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції Потупи А.А. від 09.04.2013 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-3429/11, виданим 12.06.2012 про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16 листопада 2007 року з боржника ОСОБА_6 (т.1, а.с. 9).

Відповідно до довідки Слобідсько-Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району від 13.05.2019 року за №428/02-20 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 2, а.с. 190).

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 04 травня 2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» - Запорожця О.В. (т.3 а.с. 107).

Як вбачається із заяви ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про зміну предмету позову від 02.04.2018 року, позивач просив позбавити відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права користування та реєстрації у домоволодінні, власником якого є ОСОБА_6 з підстав недійсності в силу вимог ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочину, що вчинений ОСОБА_6 , а саме: надання згоди на реєстрацію у іпотечному майні та передачу цього майна у користування відповідачам без згоди позивача, як іпотекодержателя.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначив способи здійснення захисту цивільних права та інтересів судом. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути направлений на припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, відповідати матеріально-правовим способам захисту права.

Законодавцем передбачено, що перелік, зазначений в частині другій статі 16 ЦК України, не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону установила інший, ніж визначений статтею 16 ЦК України спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення статі 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадку, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст.575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

В силу положень ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Укладеним 16.11.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал», правонаступником якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договором іпотеки сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 10-13).

Так, відповідно до п.п. 3.1.4 п. 3 зазначеного договору у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 5 цього Договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Гарантії захисту порушених прав іпотекодержателя врегульовано статтями 37, 40 Закону України «Про іпотеку». Проте з цих підстав позивач до суду не звертався.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту права шляхом пред`явлення позову про позбавлення права користування та реєстрації у домоволодінні, яке є предметом іпотеки, є неефективним, оскільки не призводить до відновлення порушеного права.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2020 року у справі №756/1365-/17-ц (провадження №61-14586св19) та від 17 жовтня 2018 року у справі №712/9569/17 (провадження №61-39752св18).

А в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недоведеність обставин справи і про те, що зміна позивачем предмету позову із виселення на позбавлення права користування та реєстрації у домоволодінні є тотожними поняттями і відповідно до вимог ст. 109 ЖУ УРСР, ст. 405 ЦК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» відсутні правові підстави для задоволення позовну.

А тому, доводи апелянта про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального права є такими, що заслуговують на увагу.

З врахуванням вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат немає, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кам`янець Подільського міськрайонного суду від 21 листопада 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 липня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай