Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4022/20 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 274/4022/20 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Юрчук Наталії Іванівни про зобов`язання вчинити дію

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 червня 2020 року, постановлену під головуванням судді Корбута В.В. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив зобов`язати приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Юрчук Наталію Іванівну зняти заборону з об`єктів нерухомого майна відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.09.2018 р. про припинення іпотеки згідно договору іпотеки № 09.08/007/101/08-С від 11.03.2008 р.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 червня 2020 року у відкритті провадження відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду

Доводи апеляційної скарги в сукупності зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя вважав, що спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів та не може вирішуватись за правилами цивільного судочинства. Суд виходив з того, що предметом перевірки у справі є виключно дотримання нотаріусом, який є державним реєстратором, як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, зокрема, правомірність його відмови у проведенні реєстраційної дії щодо майна.

З такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1,2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа -переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи),орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст. 4 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1 ч.1 ст. 19 КАС України).

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абз.1 ч.1 ст. 19 ЦПК України).

З огляду на наведені вище нормативні положення не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та фізичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 просить зобов`язати приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Юрчук Наталію Іванівну зняти заборону з об`єктів нерухомого майна відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.09.2018 р. про припинення іпотеки згідно договору іпотеки № 09.08/007/101/08-С від 11.03.2008 р.

З позовної заяви вбачається, що вимоги позивача направлені на захист права власності.

Таким чином, спір у цій справі має приватноправовий характер, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанцій про те, що спір у цій справі є публічно-правовим.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що у березні 2020 року позивач звертався з даним позовом до Житомирського окружного адміністративного суду і 13 травня 2020 року суд постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі та роз`яснив право позивача на звернення з цим позовом в порядку цивільного судочинства до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.

В подальшому позивач звернувся із вказаним позовом до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області і ухвалою цього суду від 22 червня 2020 року у відкритті провадження було відмовлено з тих підстав, що позов ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства за правилами, встановленими КАС України.

Отже вбачається, що позивач двічі звертався з позовом про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалами судів у відкритті провадження відмовлено. Отже, юрисдикційні конфлікти створили позивачеві перешкоди в доступі до правосуддя.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від31жовтня 2018року у справі №158/534/16-а (провадження №11-835апп18) зазначила, що позивач неодноразово звертався за вирішенням спору як до судів адміністративної, так і цивільної юрисдикцій, а тому непослідовність національного суду створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист, поставила під загрозу сутність гарантованого ЄСПЛ права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

А тим часом ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами, вказував, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», заяви № 7714/06 та № 23654/08), рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому визнано, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), у якому зроблено висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції.

З огляду на наведене, а також ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.06.2020 було необґрунтовано відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Юрчук Наталії Іванівни про зобов`язання вчинити дію.

Враховуючи вищенаведене, ухвала судді суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

За таких обставин, відповідно до пункту 4 частини 1статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки вирішення питання щодо відкриття провадження або відмови у відкритті провадження у справі належить до компетенції суду першої інстанції, а не до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 червня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.09.2020.

Головуючий Судді