Провадження № 2/522/1336/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Стогнієнко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом, по якому просить суд надати позивачу або її представнику дозвіл на оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Об`єднаних Арабських Еміратів, Іспанії, Франції, Італії, Німеччини, Вірменії, Нідерландів на період з 26.06.2020 року по 01.09.2020 року включно; з 15.12.2020 року по 28.01.2021 року та з 26.06.2021 року по 01.09.2021 року включно; з 15.12.2021 року по 28.01.2022 року та з 26.06.2022 року по 01.09.2022 року включно з метою туризму, культурного, оздоровчого відпочинку, у супроводі матері ОСОБА_1 або її офіційного представника, за дорученням, буз згоди батька - ОСОБА_2 ; судові витрати покласти на відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, надали письмовий відзив на позовну заяву.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, від якого є спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим ДРАГС Приморського району м. Одеси від 21.08.2008 року.

Підставою звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Згідно частини 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти.

Частиною третьою статті. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII&, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (із змінами та доповненнями), та Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Позивачем не надано до суду доказів того, що вона зверталась до відповідача із прохананям оформити документи для виїзду дитини за межі України та їй у цьому було відмовлено.

Позивачем на підтвердження заявлених вимог, а саме необхідності виїзду за межі України надано копія висновку психологічного тестування та рекомендацій та перелік музичних заходів, що плануються за кордоном , що не є належним доказом в розумінні ч.1-2 ст. 76 ЦПК України.

Позивачем у позовній заяві зазначено лише 2 адреси місця перебування дитини у Іспанцї та ОАЕ, однак заявлено в позовних вимогах 7 країн. Позивач не надала адреси місця перебування дитини ще у 5 країнах, за якими буде перебувати дитина у разі надання судом відповідного дозволу.Позивачем також не надано доказів, що підтвердили б факт повернення дитини до України.

Верховний Суд у постанові по справі №643/1090/17 від 03.07.2019 року вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду по справі № 522/14360/17 від 15.06.2019 року, по справі № 308/7297/16-ц від 09.07.2018 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано до позову доказів на підтвердження мети виїзду, підстав, підтвердження фінансової спроможності забезпечити малолітній дитині належний відпочинок, факту виїзду та гарантії повернення дитини на територію України.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст. 7, 141, 155 СК України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 03.08.2020 року.

Суддя: Р.Д. Абухін

28.07.20