ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року

м. Харків

справа №640/10259/18

провадження № 22-ц/818/2383/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення спільної сумісної власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду міста Харкова від 31 січня 2020 року у складі судді Зуб Г.А.,-

в с т а н о в и в :

11 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень (т. 1 а.с. 140) просила припинити спільну часткову власність ОСОБА_2 на 39/400 частин квартири АДРЕСА_1 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25691 грн., які знаходяться на р/р №6674, ТУ ДСА в Харківській області, банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172, та визнавши за ОСОБА_1 право власності на 39/400 часток квартири АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати в сумі 8654,80 грн.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 31 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що висновок суду, що 39/400 частин спірної квартири є єдиною власністю відповідача, іншого житла у власності вона не має, не відповідає обставинам, встановленим під час судового розгляду, а саме, що ОСОБА_2 користується спірною квартирою час від часу, а фактично мешкає в с. Стрілече у своєї матері. Також судом не враховано, що відповідач ніколи не була зареєстрована за цією адресою, що частка у спільній власності є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим. Оскаржуваним рішенням ОСОБА_1 фактично позбавлена права користування належним майном без отримання будь-якої компенсації.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач іншим житлом не забезпечена, спірна частка квартири є її єдиною приватною власністю, кошти для придбання іншого житла у м. Харкові у відповідача відсутні, а тому припинення права відповідача на 39/400 частин спірного житла, завдасть істотної шкоди її інтересам, що робить не можливим застосування до спірних відносин положень ст. 365 ЦК України,

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 ( т.1 а.с. 12).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 . ( т.1 а.с. 11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 березня 2018 року спадкоємцями ОСОБА_6 є його дочка - ОСОБА_1 в 3/4 частках, в тому числі з урахуванням 2/4 часток спадкового майна від яких відмовилися в 1/4 частці спадкового майна кожен, батьки спадкоємця ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та його дружина - ОСОБА_2 , в 1/4 частці. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 39/100 часток у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м.

Свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частки спадкового майна видано ОСОБА_1 .

Право власності на 117/400 у праві спільної часткової власності підлягає державній реєстрації( т.1 а.с. 10).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 , 117/400 частки у спільній частковій власності зареєстрована за ОСОБА_1 по 61/100 частки у спільній частковій власності зареєстрована за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( т.1а.с. 13-15).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 липня 2018 року спадкоємцями ОСОБА_6 є його донька - ОСОБА_1 в 3/4 частках, в тому числі з урахуванням 2/4 часток спадкового майна від яких відмовилися в 1/4 частці спадкового майна кожен, батьки спадкоємця ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та його дружина - ОСОБА_2 , в 1/4 частці, спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 39/100 часток у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частки спадкового майна видано ОСОБА_2 . Право власності на 39/400 у праві спільної часткової власності підлягає державній реєстрації ( т.1а.с. 60).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.07.2018 39/400 часток у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 ( т.1а.с. 62).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24442 від 28.01.2019 року, ринкова вартість 39/400 частини квартири АДРЕСА_1 станом на січень 2019 року складає 25691 грн., виділ в натурі 39/400 частини квартири провести не уявляється можливим, як і визначити порядок користування квартирою з причин, що квартира запроектована з умови її заселення однією сім`єю в межах площі, що покладена на 39/400 частку квартири, що дорівнює 4,58 кв.м. неможливо запропонувати виділ приміщень квартири, яка повинна складатися з житлової кімнати, кухні та інших підсобних приміщень та входити до складу квартири з певними розмірами, що передбачені будівельними нормами, неможливо влаштування другого входу до квартири з сторони сходової клітини. (т.1 а.с. 95-111).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.09.2018 за ОСОБА_2 зареєстровано 39/400 часток у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 . ( а.с. 75-76).

Виходячи з норм статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій статті 365 ЦК України обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, суд дійшов висновку, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів співвласника виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріали справи свідчать про те, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_6 він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 наполягала, що до смерті чоловіка проживала разом із ним у спірній квартирі, де і проживає до теперішнього часу. Про її проживання у квартирі свідчить також висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи № 1598-2018 від 24.12.2018 року (т. 1 а.с. 172), з якого вбачається факт отримання ОСОБА_2 тілесних ушкоджень під час сварки з сусідкою у приміщенні загального користування спірної квартири вночі 23.12.2018 року.

При цьому ОСОБА_1 доказів на спростування факту проживання відповідача у спірній квартирі не надано.

Саме по собі посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_2 не зареєстрована у спірній квартирі та її частка у праві спільної власності є незначною, не може бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні.

Даних про наявність у відповідача іншого придатного для проживання житла, - матеріали справи не містять.

Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на 39/400 часток квартири АДРЕСА_1 , слід зазначити наступне.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

За змістом ст. 316, 317, 392 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

При цьому підстави набуття права власності врегульовано ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про припинення права власності відповідачів на 39/400 часток у праві спільної власності на квартиру, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на цю частку.

Висновок суду першої інстанції про те, що припинення права ОСОБА_2 на частку у спільній часткові власності завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина

Повне судове рішення складено 18 серпня 2020 року.