Провадження №22-ц/812/1113/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі: представника відповідача Бабченка Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на заочне рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Подзігун Г.В. в приміщенні того ж суду, за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 27 вересня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №9 10 червня 2008 року, за яким останній отримав 19212 грн.80 коп. зі сплатою відсотків 8% на рік на обумовлений договором строк, зі сплатою відсотків щомісячними платежами. Оскільки відповідач виконував свої зобов`язання за кредитом неналежним чином станом на 10 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 43371,76 грн.

ТОВ «Кредитні ініціативи» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ТОВ «ПростоФінанс», тому його представник звернувся до суду для стягнення вищевказаної заборгованості.

Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 43371,76 грн. з яких: 17297,86 грн. - заборгованість за кредитом, 5299,92 грн. - заборгованість по процентам, 18828,74 грн. заборгованість за комісією, 1945,24 - штраф.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2015 року позов задоволено. Стягнуто на корить ТОВ «Кредитні ініціативи» з ОСОБА_1 вказану заборгованість та розподілено судові витрати.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2020 року в задоволенні заяви про скасування заочного рішення відмовлено (а.с.41).

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу в якій посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки висновки суду суперечать фактичним обставинам справи та доказам, що їх підтверджують, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості. Зазначає, що про оскаржуване рішення йому не було відомо, він не приймав участі у справі, а тому не міг надавати пояснення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи 10 червня 2008 між ТОВ «ПростоФінанс» правонаступником, якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №9, за яким останній отримав 19212 грн.80 коп. зі сплатою відсотків 8% на рік. Строк дії вказаного договору сторони визначили останнім платежем за кредитом 10 червня 2011 року (а.с. 5-7). 18 травня 2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ПростоФінанс», а ТОВ «ПростоФінанс» зобов`язувалося відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами (а.с. 13-17).

Таким чином, ТОВ «ПростоФінанс» було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № 9 від 10 червня 2008 року ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до зазначеного договору, сторони свої зобов`язання повністю виконали - ТОВ «Кредитні ініціативи» передало грошові кошти, а ТОВ «ПростоФінанс» відступило свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного кредитного договору, у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 43371,76 грн., яка відповідачем у добровільному порядку не сплачена, тому підлягає стягненню в судовому порядку. Суд першої інстанції керувався тим, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі в зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені);

Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України), проте відповідачка просила застосувати строк позовної давності лише в апеляційній скарзі.

Відповідач посилається на те, що в суді першої інстанції участі у справі не приймав, дізнався про нього лише після ознайомлення з матеріалами справи у лютому 2020 року при виконанні виконавчих дій, а тому не міг скористатися правом заявити клопотання щодо застосування строків позовної даності.

Як вбачається з доданих до заяви матеріалів, а саме військового квитка ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 в період з жовтня 2014 року по лютий 2016 року знаходився в зоні АТО в Донецькій та Луганській областях.

Виходячи з вказаного, суд вважає що ОСОБА_1 дійсно був позбавлений права подати зазначене клопотання і в нього виникає право на подачу такого клопотання в апеляційній інстанції.

Так, із змісту договору кредиту, укладеного між ТОВ «ПростоФінанс» та відповідачем від 10 червня 2008 року слідує, що сторони домовились про строк його дії, який визначений строком здійснення останнього місячного платежу, а саме 10 червня 2011 року. Сторонами також узгоджено графік платежів за вказаним договором кредиту, з якого також слідує, що останній платіж має бути здійснено 10 червня 2011 року. Графік підписано сторонами (а.с. 8). Аналогічний період щомісячних платежів вказаний також і в таблиці розрахунку щомісячних платежів погодженого з відповідачем (а.с. 9). Термін дії кредиту протягом 36 місяців також зазначено і в анкеті заяві позичальника (а.с. 10).

З наведеного слідує, що строк кредитування за спірним договором кредиту закінчився 10 червня 2011 року. Однак, із наданого позивачем розрахунку вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами, в порушення вимог наведених нормативних актів, відбувалося поза межами обумовленого сторонами строку кредитування, а саме до квітня 2015 року. Відповідно і інші складові кредитної заборгованості, як то комісія, штраф та пеня, нараховані неправомірно після припинення дії кредитного договору.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, від якої не мало місця відступлення ВС, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

В зв`язку з якими банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин

Із змісту спірного договору кредиту у даній справі вбачається, що кошти відповідачем ОСОБА_1 отримано для власних потреб, як то придбання меблів, що вказує на споживчий характер вказаного договору.

Відповідно до умов вказаного договору в розділі А Індивідуальні умови надання фізичним особам кредиту передбачено нарахування комісії за надання кредиту 768 грн. 51 коп. та щомісячна комісія за управління кредитом в розмірі 2% . З аналізу наведених положень договору слідує, що комісія підлягає сплаті за обслуговування кредиту, що суперечить вимогам закону. В зв`язку з цим, окрім іншого, нарахована позивачем сума комісії 18828 грн. 74 коп. є незаконною та не підлягає сплаті.

Натомість помісячний розрахунок заборгованості в межах строку дії договору кредиту з відображенням сум, які сплачувались в межах кредитування боржником відсутній. В наданому позивачем розрахунку вказано лише суму боргу за весь період починаючи з 10 червня 2008 року по 26 червня 2012 року по тілу кредиту 17297 грн. 86 коп., а з урахуванням інших складових всього в сумі 26386 грн. 04 коп. Проте відсутність помісячного розрахунку з зазначенням зарахування сплачених боржником сум унеможливлює перевірку, правильність нарахування вказаного боргу в межах строку кредитування, який зобов`язаний сплатити відповідач.

В той же час враховуючи, що строк виконання зобов`язання в повному обсязі настав 10 червня 2011 року, то право на пред`явлення позову про стягнення заборгованості мало бути реалізоване кредитором протягом трьох років, тобто до 10 червня 2014 року. Натомість позовна заява ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 до суду направлена вже після сплину позовної давності, а саме 13 травня 2015 року (а.с. 39).

За вказаних обставин вимоги щодо стягнення тіла кредиту та відповідних складових кредитної заборгованості, які нараховані в межах строку дії договору не підлягають стягненню, в зв`язку з пред`явленням позову поза межами встановленої законом позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

За такого оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням у даній справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, то судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги слід повернути стягнувши його з позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №9 10 червня 2008 року відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 650 грн. 58.коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 14 вересня 2020 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова