Провадження №2/521/1021/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання правочину удаваним та визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та просить ухвалити рішення, яким визнати удаваним договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ластівкою В.М., реєстраційний номер 365, від 20.07.2018 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнати недійсним договір іпотеки від 12.07.2018 року.

У підтвердження своїх вимог посилається на те, що 12.07.2018 року між сторонами було укладено договір купівлі - продажу з метою приховання іншого правочину, а саме договору іпотеки. Укладення договору іпотеки передувало укладення договору позики грошових коштів. В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між позивачем та відповідачем й був укладений спірний договір купівлі - продажу квартири, яка належала позивачу на праві власності. Так, між ними фактично склалися правовідносини, характерні для договорів іпотеки, які були приховані під договором купівлі - продажу. Однак, на думку позивача, укладений договір іпотеки не відповідає вимогам закону, а тому повинен бути визнаний недійсним.

Позивач приймала участь лише у першому судовому засіданні, в якому позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Також нею було подано до суду заяву про застосування процедури врегулювання спору за участю судді. В подальшому ані позивач, ані її законний представник у судовому засіданні участі не приймали, від імені позивача на електрону адресу суду неодноразово надходили заяви, зокрема, про відкладення судових засідань. Однак, суд не може приймати до уваги дані заяви, оскільки альтернативою звернення учасників справи до суду із позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником, безумовно є звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через Електронний кабінет. Жодна заява подана від імені та в інтересах позивача не була належним чином оформлена, а саме скріплена відповідним Електронним цифровим підписом особи, що звертається з такою заявою. А заява, яка подана від імені позивача іншою особою канцелярію суду без документів, які підтверджують повноваження представника (про що складено доповідну працівниками суду) також не вважається судом такою, що подана в установленому законом порядку саме позивачем.

Тому, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу без участі позивача, за наявними у справі доказами.

Відповідач у судовому засіданні участі не приймав, однак приймала участь його представник, яка надала відзив на позовну заяву в якому виклала свою правову позицію по суті позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволені в повному обсязі.

В процесі розгляду справи, на підставі відповідної заяви, до участі у справі у якості третьої особи було залучено ОСОБА_3 . Представник третьої особи приймав участь у судовому засіданні, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, вислухавши думку учасників процесу, приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. При цьому суду вважає, що позовні вимоги можуть бути розглянуті по суді й без участі позивача, при тому, що вона дала пояснення по суті справи, а будь-яких заяв про закриття чи залишення справи без розгляду до суду від неї не надходило.

У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 12.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/1, є ОСОБА_2 . З витягу вбачається, що право власності на квартиру виникло на підставі укладення договору купівлі - продажу, серія та номер 365, виданий 12.07.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ластівкою В.М.

Договір укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний продавцем та покупцем і нотаріально посвідчений. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність сторін перевірена нотаріусом.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, в супереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору купівлі - продажу ОСОБА_1 помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивач не надано відповідних доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як вбачається з договору купівлі - продажу, який був досліджений судом, під час його укладання приватний нотаріус розмовляючи зі сторонами перед підписанням договору купівлі - продажу, встановила, що сторони перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, дійсно вільно, цілеспрямовано, без будь - якого примусу (фізичного чи психічного), не порушуючи прав третіх осіб, з наміром настання реальних правових наслідків, за відсутності обману чи іншого приховування фактів, укладають договір. Текст даного договору сторонами було прочитано. Підтверджено, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору, їх права та обов`язки за ним та його правові наслідки для кожної із сторін, і що вони відповідають їх дійсним намірам, про що свідчать підписи в договорі купівлі - продажу.

Отже, наведені обставини свідчать, що при укладенні 12.07.2018 року договору купівлі - продажу позивач розуміла природу правочину, права та обов`язки сторін.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2.4,7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частинами 1, 2 ст. 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Так, при зверненні сторін до нотаріуса з приводу укладення договору купівлі - продажу, котрим роз`яснено правову природу такого правочину і наслідки якого були зрозумілими, обговорені та досягнені сторонами під час укладення правочину істотних умов саме договору купівлі - продажу, а не договору іпотеки, свідчить про те, що волевиявлення позивача було вільним, відповідало її внутрішній волі і було спрямоване саме на укладення договору купівлі - продажу, а не договору іпотеки.

Як роз`яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, тобто фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Враховуючи той факт, що жодного нотаріально посвідченого договору позики, договору застави нерухомого майна (іпотеки) між сторонами ніколи не відбувалось, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження удаваності вчиненого правочину у виді укладення договору купівлі - продажу квартири, що в свою чергу свідчить про недоведеність позивачем вимог в частині визнання договору купівлі - продажу квартири від 12.07.2018 року удаваним.

Також, позивач посилається на розписку від 12.07.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 у борг грошові кошти у сумі 4 000 дол. США, під щомісячний процент у розмірі 3,75 відсотки, зі строком повернення до 12.07.2023 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013 року №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як видно з розписки, копія якої надано до матеріалів справи, позивачем підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, зазначений факт отримання грошей у борг не заперечується ОСОБА_1 .

Згідно із ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. На це положення необхідно звернути увагу, оскільки надати у позику грошові кошти позикодавець може як у готівковій, так і у безготівковій формі, а для повернення позики позикодавцю необхідно мати банківський рахунок, на який зараховується сума позики, що повертається, та відсотки, якщо вони передбачені договором позики.

Так, згідно із ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України). Застава оформлюється договором, який укладається у письмовій формі, а застава нерухомого майна (іпотека), крім того, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Як встановлено судом під час розгляду справи, між позивачем та відповідачем нотаріально посвідчених договорів позики та застави нерухомого майна (іпотеки) оформлено не було, а тому вимоги позивача в частині визнання договору іпотеки недійсним є необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 року № 6-301цс15).

Враховуючи викладене, доводи позивача щодо удаваності договору купівлі - продажу нерухомого майна від 12.07.2018 року, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, ним не доведені, а тому задоволенню не підлягають.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що за загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа, в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 56, 57 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, кожний окремо й у їх сукупності, суд приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач порушує, не визнає або оспорює її права.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушує права позивача у справі. Тому, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України, її права не підлягають судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Крім того, у постанові від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17 Верховний Суд України вказав, що позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес. Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди. Зазначені обставини не свідчать про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, позивачу не повертаються судові витрати, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи наведену норму, суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 року, знявши арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 76, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ), третя особа ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_3 ), про визнання удаваним договору купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ластівкою В.М., реєстраційний номер 365, від 20.07.2018 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та про визнання недійсним договору іпотеки від 20.07.2018 року - відмовити в повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 року, знявши арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Головуючий