ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року

м.Суми

Справа №584/1820/19

Номер провадження 22-ц/816/1419/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 21 квітня 2020 року в складі судді Токарєва С.М., ухваленого у м. Путивль, повний текст якого складений 04 травня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі ухвали Путивльського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2014 року про визнання мирової угоди між нею та ОСОБА_2 , як іншим співвласником цього житлового будинку, та ухвали цього ж суду від 05 жовтня 2018 року, якою роз`яснено, що за нею на праві приватної власності у домоволодінні по АДРЕСА_1 визнавалось приміщення житлової кімнати під літ. «1-6» площею 15,8 кв.м у житловому будинку, а також надвірні будівлі (споруди) сарай під літ. «б», сарай під літ. «Б», погріб під літ. «Пг», сарай під літ. «Г», вбиральня під літ. «У» і 1/2 частка огорожі № 1-5, що зазначені на плані БТІ від 10 жовтня 2014 року. Інші приміщення визнавались самочинним будівництвом, оскільки нею в належній їй частині будинку були здійснені переобладнання житлових приміщень та прибудови.

Крім того, зазначала, що на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 02 лютого 2015 року було припинено право спільної часткової власності на земельну ділянку, яка знаходиться під зазначеним домоволодінням, а також проведено її поділ між співвласниками, згідно якого їй та ОСОБА_2 було виділено у власність земельну ділянку площею 500 кв.м.

Пізніше, рішенням виконкому Путивльської міської ради від 12 серпня 2015 року за № 111 належній позивачу земельній ділянці було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , а в подальшому рішенням виконкому Путивльської міської ради від 30 травня 2018 року за № 61 була змінена адреса вказаного об`єкта нерухомого майна та земельної ділянки з присвоєнням нової адреси: АДРЕСА_1 .

Також позивач вказала, що 25 травня 2016 року вона отримала будівельний паспорт на будівництво прибудови по АДРЕСА_1 , а у червні 2016 року подала до Управління ДАБІ повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо будівництва прибудови до житлового будинку, а в подальшому і декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта.

У кінці 2018 року вона звернулась до реєстраційного відділу Путивльської міської ради з питанням щодо реєстрації за нею права власності на житловий будинок з вказівкою на конкретні приміщення та надвірні споруди, в чому їй було відмовлено та роз`яснено, що право власності може бути зареєстроване лише на підставі ухвали Путивльського районного суду від 17 жовтня 2014 року та ухвали цього ж суду від 05 жовтня 2018 року на наступні приміщення: житлову кімнату під літ. «1-6» площею 15,8 кв.м, а також надвірні будівлі (споруди) сарай під літ. «б», сарай під літ. «Б», погріб під літ. «Пг», сарай під літ. «Г», вбиральню під літ. «У» і 1/2 частку огорожі № 1-5, а на всі інші приміщення відсутній правовстановлюючий документ, а також у вказаних судових рішеннях відсутня вказівка на загальну та житлову площу будинку.

Після цього, 24 жовтня 2019 року вона отримала довідку з Путивльського БТІ та проектування, в якій повідомлялось, що зміна загальної та житлової площі будинку АДРЕСА_1 відбулась за рахунок переобладнання житлової кімнати «1-2» площею 13,1 кв.м в житлові кімнати «1-4» площею 6,8 кв.м та «1-5» площею 7 кв.м, а коридор «1-1» площею 4,3 кв.м та кухня «1-3» площею 7,3 кв.м переобладнані в передпокій «1-7» площею 12,0 кв.м без порушення капітальних стін, що не є самочинним будівництвом згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 24 травня 2001 року за № 127 зі змінами.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати за нею право приватної власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м, житловою площею 41,6 кв.м, з наступними приміщеннями: сіні «1-1» площею 6,0 кв.м, ванна кімната «1-2» площею 2,7 кв.м, кухня «1-3» площею 9,4 кв.м, житлова кімната «1-4» площею 6,8 кв.м, житлова кімната «1-5» площею 7,0 кв.м, житлова кімната «1-6» площею 15,8 кв.м, житлова кімната «1-7» площею 12,0 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами: сараєм під літ. «б», сараєм під літ. «Б», погребом під літ. «Пг», сараєм під літ. «Г», вбиральнею під літ. «У» і 1/2 часткою огорожі № 1-5.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 21 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок під літ. «А-І» (загальна площа 59,7 кв. м., житлова площа 41,6 кв. м.), з наступними приміщеннями: сіні «1-1» площею 6,0 кв.м, ванна кімната «1-2» площею 2,7 кв.м, кухня «1-3» площею 9,4 кв.м, житлова кімната «1-4» площею 6,8 кв.м, житлова кімната «1-5» площею 7,0 кв.м, житлова кімната «1-6» площею 15,8 кв.м, житлова кімната «1-7» площею 12,0 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами: сараєм під літ. «б», сараєм під літ. «Б», погребом під літ. «Пг», сараєм під літ. «Г», вбиральнею під літ. «У» і 1/2 часткою огорожі № 1-5, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області на користь держави 1894 грн судового збору.

Вказане рішення суду в частині стягнення судових витрат відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення судового збору і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не встановив належного відповідача у даній справі, що потягло за собою прийняття незаконного рішення в частині стягнення з Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області в дохід держави судового збору. При цьому, як зауважив відповідач, він не ставив під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, а позивач не довела, що Путивльська міська рада чинить їй якісь перешкоди в реалізації її прав, у зв`язку з чим позов не містить жодної вимоги саме до нього, як відповідача. Зокрема, на думку відповідача, позивач не довела неможливість реалізації нею своїх прав через наявність будь-яких перешкод чи обмежень для проведення реєстрації правочинів щодо такого майна, ураховуючи, що вона не зверталась до реєстраційної служби Путивльської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно або про відмову в такій реєстрації, а також не зверталась до реєстраційної служби за відповідними роз`ясненнями.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить задовольнити її частково та скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача судового збору в дохід держави в розмірі 1894 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, частиною 4 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, проте, на підставі частини 4 статті 367 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі ухвали Путивльського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , відповідно до умов якої припинено право спільної часткової власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на приміщення житлового будинку цього домоволодіння загальною площею 64,1 кв. м, житловою площею 44,2 кв. м., а саме : коридор «2-1» площею 5,8 кв.м, шафу «2-2» площею 0,2 кв.м, кухню «2-3» площею 7,3 кв.м, ванну кімнату «2-4» площею 1,9 кв.м, жилу кімнату «2-5» площею 17,2 кв.м, жилу кімнату «2-6» площею 13,8 кв.м, жилу кімнату «2-7» площею 13,2 кв.м, тамбур «2-8» площею 3,5 кв.м, топкову «2-9» площею 1,2 кв.м, а також на надвірні будівлі (споруди): сарай під літ. «В», погріб під літ. «П», сарай під літ. «Е», вбиральню під літ. «У» і 1/2 частку огорожі № 1-5, зазначені на плані БТІ від 10 жовтня 2014 року. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на решту приміщень житлового будинку та надвірних будівель (споруд) цього домоволодіння (окрім самовільного побудованих і переобладнаних згідно матеріалів інвентаризації БТІ від 10 жовтня 2014) (а.с. 7).

Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2018 року було роз`яснено судове рішення і зазначено, що згідно ухвали цього ж суду від 17 жовтня 2014 року про визнання мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за останньою було визнано право приватної власності у домоволодінні по АДРЕСА_1 на приміщення житлової кімнати під літ. «1-6» площею 15,8 кв.м у житловому будинку, а також на надвірні будівлі (споруди) сарай під літ. «б», сарай під літ. «Б», погріб під літ. «Пг», сарай під літ. «Г», вбиральню під літ. «У», 1/2 частку огорожі № 1-5, що зазначені на плані БТІ від 10 жовтня 2014 року (а.с. 22-23).

На підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 02 лютого 2015 року було проведено поділ земельної ділянки між співвласниками, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,10 га, кадастровий номер :03:008:0087, за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту 2 додатку № 4 висновку судової земельно-технічної експертизи Сумського відділення при ХНДІСЕ ім. Засл. професора М.С. Бокаріуса від 29 грудня 2014 року за № 1779, згідно якого ОСОБА_2 виділено у власність земельну ділянку площею 500 кв.м, яка зазначена в додатку № 4 висновку судової земельно-технічної експертизи жовтим кольором; ОСОБА_1 виділено у власність земельну ділянку площею 500 кв.м, яка зазначена в додатку № 4 висновку судової земельно-технічної експертизи зеленим кольором. Право спільної часткової власності на цю земельну ділянку було припинено (а.с. 8-9).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 червня 2016 року за № 60775421 позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,05 га, з кадастровим номером :03:008:0102, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої по АДРЕСА_1 (а.с. 14).

25 травня 2016 відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, інфраструктури та надзвичайних ситуацій Путивльської районної державної адміністрації на ім`я позивача був виданий будівельний паспорт на будівництво прибудови до житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

07 червня 2016 року позивач повідомила Управління ДАБІ у Сумській області про початок виконання будівельних робіт щодо будівництва прибудови до житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 15-16), вказавши вид будівництва реконструкція, а в подальшому подала декларацію про готовність до експлуатації вказаного об`єкта у вигляді нежитлової прибудови до будинку, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта (а.с. 17).

Згідно даних технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 17 травня 2017 року, виготовленого на замовлення позивача ОСОБА_1 , житловий будинок АДРЕСА_1 має загальну площу 59,7 кв.м, а житлову площу 41,6 кв.м та складається з наступних приміщень: сіней «1-1» площею 6,0 кв.м, ванної кімнати «1-2» площею 2,7 кв.м, кухні «1-3» площею 9,4 кв.м, житлової кімнати «1-4» площею 6,8 кв.м, житлової кімнати «1-5» площею 7,0 кв.м, житлової кімнати «1-6» площею 15,8 кв.м, житлової кімнати «1-7» площею 12,0 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами : сараєм літ. під «б», сараєм під літ. «Б», погребом під літ. «Пг», сараєм під літ. «Г», вбиральнею під літ. «У» та огорожею № 1-3 (а.с. 18-20).

В подальшому, рішенням виконавчого комітету Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 30 травня 2018 року за № 61 була змінена адреса вказаного об`єкта нерухомого майна та земельної ділянки з присвоєнням нової адреси: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Відповідно до даних довідки Путивльського бюро технічної інвентаризації та проектування від 24 жовтня 2019 року зміна загальної та житлової площі будинку АДРЕСА_1 відбулась за рахунок переобладнання житлової кімнати «1-2» площею 13,1 кв.м в житлові кімнати «1-4» площею 6,8 кв.м та «1-5» площею 7,0 кв.м, а коридор «1-1» площею 4,3 кв.м та кухня «1-3» площею 7,3 кв.м переобладнані в передпокій «1-7» площею 12,0 кв.м без порушення капітальних стін, що не є самочинним будівництвом згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 24 травня 2001 року за № 127 зі змінами та Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158 (а.с. 24).

Розглядаючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, суд зазначив, що права власника спірного майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті 392 ЦК України йдеться про те, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи з частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (частини друга, восьма цієї статі).

Зокрема, процедура проведення державної реєстрації прав визначається Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року N 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553).

Згідно п. 43 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року N 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції такого об`єкта подаються:

1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт зареєстровано в Державному реєстрі прав);

2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалася в результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор з використанням наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримує відомості Єдиного реєстру документів про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та перевіряє відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в зазначеному Реєстрі.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти здійсненню таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на приміщення житлової кімнати під літ. «1-6» площею 15,8 кв.м у житловому будинку, а також на надвірні будівлі (споруди) сарай під літ. «б», сарай під літ. «Б», погріб під літ. «Пг», сарай під літ. «Г», вбиральню під літ. «У», 1/2 частку огорожі № 1-5, що розташовані по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказане нерухоме майно раніше вже було предметом судового розгляду та відносно нього існує судове рішення, яке набрало законної сили, яким за позивачкою визнано право приватної власності на вказані приміщення.

Зокрема, на підставі ухвали Путивльського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2014 року, яка була роз`яснена ухвалою цього ж суду від 05 жовтня 2018 року, по справі за №584/898/14-ц за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на частину приміщень у домоволодінні по АДРЕСА_1 , що зазначені на плані БТІ від 10 жовтня 2014 року, а саме на: приміщення житлової кімнати під літ. «1-6» площею 15,8 кв.м у житловому будинку, на надвірні будівлі (споруди) сарай під літ. «б», сарай під літ. «Б», погріб під літ. «Пг», сарай під літ. «Г», вбиральню під літ. «У», 1/2 частку огорожі № 1-5, що зазначені на плані БТІ від 10 жовтня 2014 року (а.с. 7, 22-23).

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав. Зокрема, у ч. 1 п. 7 вказаної норми закону йдеться про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимим доказами порушення свого права власності відносно кімнати під літ. «1-6» площею 15,8 кв.м у житловому будинку та надвірних будівель (споруд) сараю під літ. «б», сараю під літ. «Б», погрібу під літ. «Пг», сараю під літ. «Г», вбиральні під літ. «У», 1/2 частку огорожі № 1-5, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а також стосовно неможливості провести державну реєстрацію речових прав на вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку.

Відносно іншого спірного нерухомого майна, то колегія суддів вважає зазначити наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що по АДРЕСА_1 позивачкою здійснювалось будівництво прибудови до житлового будинку, вид будівництва: реконструкція. За даними плану прибудова складається з таких нежилих приміщень: сіні 6,0 кв.м., санвузол 2,7 кв.м., кухня 9,4 кв.м., загальна площа: 18,1 кв.м. (зворот а.с. 12, 15 16)

Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2018 року по справі по справі за № 584/898/14-ц, якою роз`яснено судове рішення від 17 жовтня 2014 року, встановлено, що з листа Путивльського БТІтаП від 13.10.2014 року за № 160 вбачається, що ОСОБА_1 у будинку по АДРЕСА_1 в 2006 році провела самовільне будівництво прибудови літ. «а1» та самовільне переобладнання приміщень: з коридора літ. «1-1» площею 4,3 кв. м та кухні літ. «1-3» площею 7,3 кв. м в передпокої літ. «1-7» площею 12 кв. м; з житлової кімнати літ. «1-2» площею 13,1 кв. м в дві житлові кімнати - літ. «1-4» площею 6,8 кв. м і літ. «1-5» площею 7 кв. м., а сарай літ. «Г», туалет літ. «У» вважаються тимчасовими спорудами та дозволу на будівництво не потребують. Вказані обставини в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України вважаються вставленими та не підлягають доказуванню.

При цьому, на думку колегії суддів, довідка Путивльського бюро технічної інвентаризації та проектування від 24 жовтня 2019 року, відповідно до якої зміна загальної та житлової площі будинку АДРЕСА_1 відбулась за рахунок переобладнання житлової кімнати «1-2» площею 13,1 кв.м в житлові кімнати «1-4» площею 6,8 кв.м та «1-5» площею 7,0 кв.м, а коридор «1-1» площею 4,3 кв.м та кухня «1-3» площею 7,3 кв.м переобладнані в передпокій «1-7» площею 12,0 кв.м. та проведена без порушення капітальних стін і не є самочинним будівництвом (а.с. 24) не засвідчує тієї обставини, що реконструйований об`єкт нерухомого майна належним чином прийнятий в експлуатацію. Крім того, вказана у довідці БТІ від 24 жовтня 2019 року інформація фактично підтверджує ті обставини, що були викладені у раніше наданому листі Путивльського БТІтаП від 13.10.2014 за № 160 про те, що переобладнання спірних приміщень було проведено позивачкою без відповідних дозвільних документів, що також було підставою для роз`яснення умов мирової угоди, яку було визнано ухвалою суду від 17 жовтня 2014 року, де зазначено, що вказані приміщення відносяться до самочинного будівництва.

Так, задовольняючи заяву ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення, Путивльський районний суд в ухвалі від 05 жовтня 2018 року вказав, що при співставленні копії експлікації внутрішніх обмірів та плану БТІ від 10.10.2014 року вбачається, що приміщення сіней літ. «1-1», ванної кімнати літ. «1-2», кухні літ. «1-3», житлової кімнати «1-4», житлової кімнати літ. «1-5» і передпокою літ. «1-7» відносяться до самочинного будівництва.

Як роз`яснено в п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Таким чином, колегія суддів вважає передчасним висновок суду про наявність правових підстав для визнання права власності позивачки на сіні «1-1» площею 6,0 кв.м, ванну кімнату «1-2» площею 2,7 кв.м, кухню «1-3» площею 9,4 кв.м, житлову кімнату «1-4» площею 6,8 кв.м, житлову кімнату «1-5» площею 7,0 кв.м., житлову кімнату «1-7» площею 12,0 кв.м.

Крім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки поясненням позивача в позовній заяві про те, що вона визнає ту обставину, що позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на всі приміщення у будинку, оскільки у неї недостатньо для цього документів.

Отже, визнання права власності на сіні «1-1» площею 6,0 кв.м, ванну кімнату «1-2» площею 2,7 кв.м, кухню «1-3» площею 9,4 кв.м, житлову кімнату «1-4» площею 6,8 кв.м, житлову кімнату «1-5» площею 7,0 кв.м., житлову кімнату «1-7» площею 12,0 кв.м. та подальша державна реєстрація речових прав позивачки на це нерухоме майно буде суперечити вимогам ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції на час дії спірних правовідносин у частині, що стосується порядку проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, за умови відповідності їх законодавству та поданим документам.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність доказів того, що ОСОБА_1 дійсно зверталася до реєстраційної служби Путивльської міської ради із відповідною заявою і їй було неправомірно відмовлено у реєстрації її права власності на спірні приміщення по АДРЕСА_1 . У той же час, таких обставин судом не встановлено, тобто, позивач не довела, що з боку Путивльської міської ради, структурним підрозділом якої є реєстраційна служба, були порушені законні права та інтереси позивача.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не довела порушення своїх прав на реєстрацію права власності з боку міської ради та не довела про наявність правовстановлюючих документів на ряд спірних приміщень у житловому будинку, тобто, стосовно переобладнання закріпленої за нею житлової кімнати «1-2» площею 13,1 кв.м. на ряд інших та щодо переобладнання нежилих приміщень в передпокій «1-7».

На підставі викладеного, колегія суддів вважає необхідним вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки під час апеляційного розгляду справи встановлено неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для обов`язкового скасування рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального, тому таке судове рішення необхідно скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи, що відповідач оскаржував рішення суду в частині розподілу судових витрат, проте, за результатами апеляційного перегляду рішення суду скасовано повністю та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , яка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», не підлягають задоволенню, тому відповідно до ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України відповідачу за рахунок держави необхідно компенсувати судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 2841 грн.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області задовольнити частково.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 21 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами відмовити.

Компенсувати Путивльській міській раді Путивльського району Сумської області за рахунок держави судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 2841 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина