ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року м. Харків

Справа № 610/459/20

Провадження № 22-ц/818/3728/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

Відповідач: ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 травня 2020 року, ухвалене суддею Тімоновою В.М.,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року АТ КБ «Приват банк» (далі - позивач, банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору № б/н від 30.10.2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 9 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань по кредитному договору станом на 15.12.2019 року виникла заборгованість у сумі 40546,94 грн.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього станом на 15.12.2019 року виникла заборгованість у розмірі 40546,94 грн., яка складається з 26759,08 грн тіла кредиту, 4813,84 грн.- заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 6805, 12 грн.- заборгованості за пенею, 250 грн.- штраф (фіксована частина), та 1918 грн.- штраф(процентна складова).

Відповідачем подано відзив, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що вимоги АТ КБ «Приватбанк» є незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Долучені до матеріалів справи витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та витяг «Тарифів Банку» нею не підписані. Належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем не надано. Крім того, заявлено про застосування загального і спеціального строку позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення штрафних санкцій.

Від представника позивача подано відповідь на відзив, у якій банк просив задовольнити позов та зазначив, що при укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, тобто відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правилами надання банківських послуг, які разом з Тарифами є договором про надання банківських послуг. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі, оскільки відповідачем розрахунок заборгованості не спростований.Що стосується строку позовної давності зазначив, що він не пропущений, оскільки строк дії перевипущеної картки до 10.2019 року.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 05 травня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 33 874,17 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 30.10.2008 року, яка складається з непогашеного тіла кредиту у розмірі 26759,08 грн., пені у розмірі 6805,12 грн та відсотків нарахованих за прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 309, 97 грн.. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та направильне застосування норм матеріального права, просивла скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та витяг «Тарифів Банку» нею не підписані. У заяві позичальника також відсутні дані про те, з якими саме Умовами була вона ознайомлена. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, що надані разом з позовом до суду, розумів Відповідач та був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету. Вважає розрахунок заборгованості завищеним та таким, що не відповідає умовам кредитного договору, а також що більша частина заборгованості заявленої позивачем знаходиться поза межами позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 30.10.2008 року відповідачем заповнена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», за якою відповідач висловила згоду на укладення договору з банком та погодилась, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.17).

До Анкети-заяви Банк додав копію підписаної відповідачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду, в якій визначені, зокрема базова % щомісячна ставка, строк внесення щомісячних платежів, порядок нарахування пені та комісії та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.18, 19-35).

Згідно з наданим банком розрахунком за Договором б/н від 30.10.2008р. станом на 15 грудня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 40546,94 гривень, що складається з: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 26759,08 гривень; заборгованості по процентам нарахованими на прострочений кредит - 4813,84 гривень, заборгованості за пенею - 6805,12 гривень, штраф (фіксована частина) - 250 гривень, штраф (процентна складова) - 1918,90 гривень (а.с.7-16).

Доказів неотримання грошових коштів у зазначеному розмірі відповідачем не надано.

Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 було видано кредитні картки № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня 01/10, № НОМЕР_2 зі строком дії 06/12, № НОМЕР_3 зі строком дії 11/15, та № НОМЕР_4 зі строком дії до останнього дня 10/19 року (а.с.96 -зворот).

Позов пред`явлено до суду 19.02.2020 року, тобто в межах загальної позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив із того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а тому заборгованість за кредитом підлягає стягненню.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що відповідно до укладеного з відповідачем договору б/н від 30.10.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження умов договору банк надав суду копію анкети-заяви підписану ОСОБА_1 від 30.10.2008 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У даній анкеті-заяві відповідач підтвердила своїм підписом згоду про те, що дана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами, та пам`яткою клієнта, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку, надані ОСОБА_1 в письмовому вигляді. ОСОБА_1 також зобов`язалася виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися зі змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua (а.с.17).

Також до матеріалів позовної заяви долучено довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти від 30.10.2008 року, яка містить особистий підпис відповідача. Вказаною довідкою, з умовами якої погодилась відповідач, передбачена базова процентна ставка в місяць 3%, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення, розмір комісій, штрафів,тощо. (а.с.18)

Тобто сторони визначили у письмовому вигляді згадані умови користування кредитними коштами.

Позивачем надано довідку, з якої вбачається, що ОСОБА_1 було видано кредитні картки № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня 01/10, № НОМЕР_2 зі строком дії 06/12, № НОМЕР_3 зі строком дії 11/15, та № НОМЕР_4 зі строком дії до останнього дня 10/19 року.

ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, про що свідчать виписки по картам, проте умови договору належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість.

В матеріалах справи міститься не спростована відповідачем виписка з рахунку позичальника, що відображає деталі операцій, проведених з використанням кредитних коштів, сум відповідних операцій та залишок на картці після відповідних операцій, що не спростовані відповідачем. (а.с.109-117)

Наведені докази свідчать, що банк свої обов`язки виконав, надавши кредитні кошти шляхом відкриття карткового рахунку та надання відповідачу відповідного інструменту для їх використання кредитної картки.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як зазначалось вище, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 26759,08грн. та пені у розмірі 6805,12 грн.

Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів згідно зістаттею 625 ЦК України, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30.10.2008 року № б/н, посилався на довідка про умови кредитування, яку підписано особисто відповідачкою, з якого вбачається тип кредиту, відсоткова складова, наслідки прострочення кредиту та інше.(а.с.18)

У зазначеній довідці, з умовами якої погодилася відповідачка, передбачена базова процентна ставка в місяць 3,0% , тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбаченістаттею 625 ЦК України.

Таким чином якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбаченістаттею 625 ЦК України.

Встановлено, що ОСОБА_1 було відкрито рахунок, встановлено кредитний ліміт та видана кредитна картка. В подальшому картка неодноразово перевипускалася Банком, остання картка видана строком дії до останнього дня 10/19 року.

З огляду на те, що Банк звернувся до суду з позовом у лютому 2020 року, тобто після спливу строку кредитування, тому має право на стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України.

Таим чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення заборгованості по відсотками нарахованими на прострочений кредит за період з 01.10.2019 (строк дії картки) по 19.02.2020 року (дата звернення до суду) у розмірі 309,97 грн.

Що стосується вимог про стягнення пені та штрафів, то відповідно достатті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина другастатті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третястатті 549 ЦК України).

За положеннямистатті 61 Конституції Україниніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно достатті 549 ЦК Україништраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених устатті 61 Конституції Українищодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що підстави для стягнення штрафів з відповідача за умови нарахування пені відсутні, оскільки це є подвійним стягненням.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів відмічає наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тобто, при зверненні з позовом про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог, натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказувала, що у заяві позичальника відсутні дані про те, з якими саме Умовами була вона ознайомлена.

Наведені доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Позивач довів існування кредитних зобов`язань та заборгованості за кредитним договором, надавши суду чіткий, повний та розгорнутий по окремим категоріям розрахунок заборгованості, натомість відповідачем даний розрахунок не спростовано, будь-яких доказів щодо погашення нею боргу за кредитним договором суду не надано.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що розрахунок заборгованості завищеним та таким, що не відповідає умовам кредитного договору, то колегія суддів звертає увагу на те, що сама лише незгода відповідачки з наведеним розрахунком заборгованості не може свідчити про неналежність такого доказу. Окрім того, за правилом ч. 2 ст. 78 ЦПК України ОСОБА_1 на спростування вказаного розрахунку ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції контррозрахунку надано не було.

Що стосується пропуску строку позовної давності, на що посилалась відповідач заперечуючи проти позову та в обгрунтування апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як встановлено вище, строк дії перевипущено картки № НОМЕР_4 до останнього дня 10/19 року.

Позов пред`явлено до суду 19.02.2020 року, тобто в межах загальної позовної давності.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 травня 2020 рокузалишенню без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 червня 2020 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 травня 2020 рокудо ухвалення судового рішення у справі.

На підставі ст.141 ЦПК України на користь держави зі скаржника ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 2634,10 грн.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 травня 2020 року- залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_5 ) на користь держави судові витрати за подання нею апеляційної скарги у розмірі 2634,10 (дві тисячі шістьсот тридцять чотири) грн. 10 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук