Єдиний унікальний номер 264/966/20
Номер провадження 22-ц/804/2531/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Мушкета О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дружини. Обґрунтовуючи позов, вказує на те, що 05.09.2005 року між ними був зареєстрований шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_2 , дитиною-інвалідом групи «А», діагноз: ДЦП, затримка ПРД та він не може обходитись без постійного стороннього нагляду і цей нагляд надає мати дитини.

З липня 2019 року між сторонами припинились сімейні стосунки. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Позивач не працює, доглядає за дитиною. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на її утримання, але добровільно не виконує свого обов`язку. Враховуючи вищевикладене, просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 1/8 частини з усіх видів його доходів щомісячно.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволений частково, стягнуто з відповідача аліменти на користь та утримання позивача у розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи утримання з 19.02.2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,80 грн. на користь держави.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування скарги вказує, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини про справі: так, враховано, що позивач не працює, але в той же час суд прийняв до уваги, шо він сплачує аліменти на утримання старшого сина, що продовжує навчання, незважаючи на відсутність джерела доходу. Крім того, суд не мав приймати в якості доказу сплати аліментів на іншу дитину відповідача розписку від його сина, студентський білет, оскільки це не підтверджує належно факт навчання його дитини у вищому навчальному закладі, не з`ясовано інших джерел матеріального забезпечення старшої дитини.

Отже, судом невмотивовано визначено розмір аліментів у 1/10 частці на утримання позивача, оскільки відповідач не спростував її вимоги про можливість надання їй утримання у вигляді 1/8 частки його доходу.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Вирішуючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на утримання від батька дитини, оскільки не має можливості працювати у зв`язку із постійним доглядом за дитиною, яка не може обходитися без сторонньої допомоги, однак задовольнив вимоги позивача частково - в розмірі 1/10 частини доходу платника аліментів, врахувавши наявність інших зобов`язань відповідача по утриманню дітей.

Колегія суддів не може не погодитись з таким висновком, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду, позивач просила стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1/8 частини усіх доходів відповідача.

Судом встановлено, що 05.09.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Довідкою про склад сім`ї №214 від 30.01.2020 року підтверджено, що разом з позивачем ОСОБА_1 проживає її син ОСОБА_3 .

Згідно з посвідченням від 25.06.2011 року на ім`я ОСОБА_3 призначено державну соціальну допомогу як особі з інвалідністю з дитинства та дитині з інвалідністю. Членом сім`ї, якому призначено державну соціальну допомогу, є мати - позивач ОСОБА_1 .

Як вбачається з довідки № 97/8, від 05.02.2020 року, ОСОБА_3 був оглянутий медико-консультативною комісією, і являється дитиною з інвалідністю підгрупи «А», діагноз ДЦП, затримка ПДР. Дитина не може обходитись без постійного стороннього нагляду, і цей нагляд надає мати дитини - ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що наявність у дитини статусу «дитина з інвалідністю» свідчить про потребу останньої в домашньому догляді, і це підтверджено відповідними медичними документами. А оскільки ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , і вона здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, тому позивач має право на утримання від батька дитини - відповідача у справі.

Такі обставини справи і відповідні висновки суду ніким з сторін не заперечуються.

Суд керувався нормою ч. 1 ст. 88 СК України, якою передбачено, якщо з одним із подружжя, в тому числі і працездатним, проживає дитина з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

При вирішенні питання стосовно розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дружини, суд врахував обставини, що мають значення по справі, в тому числі й те, чи має можливість відповідач сплачувати аліменти у тому розмірі, в якому просить позивач.

Як встановлено судом, через застосування на території України карантинних заходів, відповідач ОСОБА_2 на час вирішення спору не працює та не має стабільного заробітку, однак є повнолітнім та працездатною особою, а отже має можливість вирішити питання відносно свого матеріального забезпечення.

З відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу щомісячно.

Також встановлено, що відповідач від попереднього шлюбу має повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є студентом та навчається у Київському політехнічному інституті імені Ігоря Сікорського. Як пояснив відповідач, на його утримання відповідач сплачує в добровільному порядку грошові кошти в сумі 4000 грн., що підтверджується доданою до матеріалів справи розпискою.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів на утримання матері дитини у розмірі 1/8 частини його доходу, зважаючи на відсутністю у нього стабільного доходу, становитиме для нього значний матеріальний тягар та може потягти за собою збільшення заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, що є неприпустимим.

Тому суд вважав, шо відповідач не має можливості надавати матеріальне утримання у розмірі, визначеному позивачам, і задовольнив її вимоги частково - стягнув аліменти на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Оцінивши докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача і ступінь можливості відповідача надавати таке утримання, і судом прийнято законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А встановлюється в розмірі: на дитину з інвалідністю підгрупи А віком від 6 до 18 років - прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років (2218 грн. на час перегляду справи). Надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які не працюють, не навчаються (крім заочної форми навчання), не проходять службу, не займають виборну посаду і фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю Надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років також призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, у відпустці без збереження заробітної плати, у разі якщо дитина з інвалідністю потребує домашнього догляду, і вони фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Одному з батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновителів, опікуну, піклувальнику надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, а також одинокій матері (одинокому батьку) надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю призначається незалежно від факту роботи, навчання, служби.

Позивач не надала суд відомостей про розмір свого доходу, однак, як вбачається з вищенаведених норм закону, безумовно має право на отримання грошової суми державної соціальної допомоги у вигляді надбавки за догляд за дитиною з інвалідністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду. Твердження позивача про відсутність з боку відповідача належних доказів виконання ним обов`язку по утриманню повнолітньої дитини, що продовжує навчання, спростовуються матеріалами справи. При цьому колегія суддів не приймає до уваги розписку про виплату аліментів відповідачем старшому сину, а враховує сам факт наявності у нього іншої дитини, що потребує утримання на час навчання, оскільки старша дитина не працює, а здобуває освіту. Ці доводи позивача були предметом розгляду в суді першої інстанції, і суд надав їм мотивовану і обґрунтовану с точки зору процесуального і матеріального права оцінку. Судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображені в рішенні. Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що за своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції постановлено згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

За таких обставин на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 11 серпня 2020 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

О.М. Пономарьова

Т.Б. Ткаченко