Провадження № 22-ц/801/1418/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 рокуСправа № 127/13530/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

за участі секретаря судового засідання Куленко О. В., розглянувши за правила-ми, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного про-вадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду матеріали заяви

ОСОБА_1 про забезпечення позову

до подання позовної заяви,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Він-ницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2020 року, постанов-лену у приміщенні суду у м. Вінниці суддею Іщук Т. П.,

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області із заявою про забезпечення позову до подання позовної зая-ви та просив накласти арешт та заборону відчуження майна, що належить від-повідачу ОСОБА_2 , а саме: рушницю комбіновану Saver, номер 32060, яка зберігається за місцем його проживання в АДРЕСА_1 , та автомобіль «Reno Trafic», білого кольору, 2012 року ви-пуску, вантажний, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований у Те-риторіальному сервісному центрі МВС України № 0541 на ім`я ОСОБА_2 . Свої вимоги позивач мотивує тим, що у червні 2019 року він при свідках передав ОСОБА_2 на його прохання у борг грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, які останній зобов`язувався повернути в повному обсязі не пізніше 01 жовтня 2019 року. До вказаної дати ОСОБА_2 борг не повернув, декілька разів усно відтерміновував дату повернення боргу. Востаннє таке відтермінування відбулося 07 жовтня 2019 року, про що ОСОБА_2 при свідках написана розписка із зобов`язанням повернути борг до 01 березня 2020 року. Однак до цього часу борг не повернутий. Такі обставини свідчать, що відповідач є недобросовісним суб`єктом правових та соціальних відносин, добровільно виконувати зобов`язання не буде, що, як наслідок, буде перешко-джати виконанню можливого судового рішення про примусове стягнення бор-гу. Як зазначає ОСОБА_1 , йому достеменно відомо про наявність у ОСОБА_3 особистого майна: рушниці, орієнтовною вартістю 13 000,00 гривень та автомобіля орієнтовною вартістю 80 000,00 гривень, реалізація яких у майбутньому може сприяти частковому виконанню можливого судового рі-шення про стягнення боргу. Тому, посилаючись на норми статей 149-150 ЦПК України, ОСОБА_1 просив задовольнити його заяву про забезпечення позову.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, по-даної до подання позовної заяви, відмовлено. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову, оскільки подана заява разом з іншими матеріалами не містить доказів наявності та належності визначеного заявником майна на праві приватної влас-ності боржнику. Обґрунтування цієї заяви мотивується лише «достеменною обізнаністю» заявника про належність боржнику зазначеного майна, а також припущеннями про їх «орієнтовну» вартість, що не є достатньою підставою для задоволення заяви в контексті вимог статті 151 ЦПК України.

Не погоджуючись з постановленою суддею суду першої інстанції ухвалою, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку, просить оскаржувану ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його заяви стосовно вжиття заходів забезпечення позову. Скаржник вважає оскаржувану ухвалу не-законною, такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, адже висновки суду першої інстанції суперечать матеріалам справи, су-дом не зазначено, які саме вимоги законодавства не дотримані ОСОБА_1 , що унеможливлює задоволення його заяви. Щодо ненадання доказів про наявність у власності ОСОБА_2 рушниці, то скаржник вказує на те, що на даний час реєстр номерної зброї не створений, що унеможливлює отри-мання ним інформації про власника рушниці комбінованої Saver, номер 32060. У свою чергу механізм надання фізичним особам інформації з Єдиного держав-ного реєстру транспортних засобів не врегульований. При цьому скаржник за-значає, що в оскаржуваній ухвалі судом зроблений висновок про те, що зазна-чення орієнтовної вартості майна не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. При цьому обов`язкового з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається арешт, процесуальним законом не передбачено.

Правом, забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 14 липня 2020 року, подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористався. Сто-рони у справі у судове засідання не з`явилися з невідомих причин, будь-яких за-яв з приводу провадження у справі суду не подавали. Ураховуючи своєчасне, належним чином повідомлення учасників справи про місце, день і час розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, додані до матеріалів справи, у відповідності до норм статті 372 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду ухвалила розглянути дану спра-ву у відсутності її учасників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, про-аналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, об-ґрунтованість оскаржуваної судової ухвали в межах доводів та вимог апеляцій-ної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволен-ню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення, яким є також судова ухвала, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм мате-ріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сто-рони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову відповідає зазначеним вимогам з огляду на наступне.

Відповідно до статті 149 чинного ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забез-печення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може іс-тотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, чи поновлення порушених, оспорюваних прав чи інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися або мають намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами першим та другим частини першої статті 150 ЦПК Укра-їни позов дозволяється забезпечувати накладенням арешту на майно та ( або ) грошові кошти, що належать або підлягають передачі чи сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії. За-ходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позива-чем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

У пунктах третьому та четвертому постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами ци-вільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення по-зову» судам роз`яснено, що позов майнового характеру дозволяється забезпечу-вати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать від-повідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забез-печення позову, суд ( суддя ) з урахуванням доказів, наданих позивачем на під-твердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторо-нами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення ви-конання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг по-зовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпе-чення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою зая-вою, позовним вимогам. Отже важливими умовами для вжиття заходів забезпе-чення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза не-виконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Цивільний про-цесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позо-ву перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситу-ації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпе-чення позову повинні застосовуватися лише у разі необхідності та бути співмір-ними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, поданою до подан-ня позовної заяви, ОСОБА_1 просить накласти арешт на визначене ним рухоме майно, яке належить, за його твердженням, на праві власності боржнику ОСОБА_2 , одночасно вказуючи про значний розмір заборгованості, тому, на його думку, невжиття забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане майно призведе до утруднення або неможливості узагалі виконання рішення суду стосовно стягнення заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 826/5233/18 зазначено, що підстави для задоволення заяви про забезпечення по-зову є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпе-чення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з назва-них обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. У зазначеній по-станові закріплено, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефек-тивний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав по-зивача, оцінити складність вчи-нення цих дій, встановити, що витрати, пов`яза-ні з відновленням прав, будуть значними.

Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та за-конних інтересів юридичних та фізичних осіб, механізмом, який покликаний за-безпечити реальне та неухильне виконання прийнятого в справі судового рі-шення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Проте, як слідує з матеріалів справи, заява ОСОБА_1 про забезпе-чення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно рушницю та автомо-біль, ґрунтується виключно на власних твердженнях про дійсну наявність тако-го майна, а також припущеннях щодо неможливості виконання винесеного за результатами розгляду справи судового рішення та не обґрунтовується належ-ними, допустимими доказами у розумінні статей 78-80 ЦПК України. Сама ли-ше вказівка на можливу, ймовірну наявність певного майна у відповідача не є конкретною, що врешті навпаки може привести до правових ускладнень та є не-припустимим. Норми процесуального права зобов`язують учасників справи до-водити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстан-ції про відсутність підстав для забезпечення позову на задоволення саме таких вимог скаржника. При цьому не можна визнати спроможними доводи апеляцій-ної скарги щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції, викладе-них в оскаржуваній ухвалі, оскільки такі доводи цілком спростовуються зміс-том самої ухвали суду. Інші аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 ґрунтуються на власному побутовому тлумаченні норм матеріального та проце-суального права та не спростовують правильних висновків суду першої інстан-ції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм проце-суального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішен-ня заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвен-ції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різ-ними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та від-мінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодав-ства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтува-ння, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основополож-них свобод, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року). Оскаржувана ухвала суду відповідає критерію обґрун-тованості судового рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність, обґрун-тованість постановленої судом оскаржуваної ухвали, колегія суддів не знахо-дить законних підстав для задоволення скарги, тому відповідно до норм статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оспорю-вану ухвалу суду без змін.

Враховуючи наведене, керуючись нормами статей 374, 375, 381 - 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задово-лення.

Ухвалу судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2020 року у справі за матеріали заяви ОСОБА_1 про за-безпечення позову до подання позовної заяви - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький