Провадження №2/760/586/20
Справа №760/7628/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.А.

за участю представника позивача Демчук В .М. ,

представників відповідачів ОСОБА_7. , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «МАШИНОБУДІВНИК-2А» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСЕ», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, приведення у первісний стан, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив, з урахуванням нової редакції позовної заяви, визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02 лютого 2018 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСЕ» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , предметом якого є нежитлове приміщення (в літ. А) загальною площею 54,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (сто п`ятдесят шість), що посвідчений 02 лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П., зареєстровано в реєстрі за № 102 недійсним.

Привести рампу, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , у первісний стан відповідно до Плану за поверхами на будівлю літера «А» по

АДРЕСА_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 у спільну сумісну власність співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Скасувати запис про право власності № НОМЕР_1 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаріної О.В. від 21.11.2018 року на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 000 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рампа (нежитлове приміщення АДРЕСА_1) незаконно стала предметом договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.02.2018 року, укладеного між ТОВ «АСЕ» в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

У Договорі зазначено, що нежитлове приміщення, що відчужується за цим договором, належить Продавцю на праві власності на підставі Договору поділу нерухомого майна посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 19 січня 2007 року за №139з.

Однак, за Договором поділу нерухомого майна рампа (нежитлове приміщення АДРЕСА_1) у власність ТОВ «АСЕ» не передавалась.

ТОВ «АСЕ» надало довідку від ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ», який повідомляє, що після продажу приміщень у групах приміщень 150,151 у власності ТОВ «АСЕ» залишилось підсобне приміщення (колишній тамбур) площею 2,4 кв. Фактично ж до даного приміщення прилягає рампа, яка не була врахована в загальній площі. Внаслідок засклення прилягаючої рампи із включенням її у загальну площу та закладення додаткового входу утворилася відокремлена група приміщень, якій присвоєно АДРЕСА_1. Дані зміни відбулись без проведення реконструкції і згідно п. 3.2. розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року №127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773 (зі змінами та доповненнями) не відносяться до категорії самочинного будівництва. Тобто, група приміщень АДРЕСА_1 загальною площею 54,8 кв. м. не потребує прийняття в експлуатацію.

В свою чергу, відповідно до ДБН України, тамбур - це прохідний простір між дверима, призначений для захисту від проникнення холодного повітря, диму і запахів при вході до будинку, у сходову клітку або інші приміщення. Тамбур може бути прибудований до будівлі, або створений всередині.

Окрім цього, рампа була не засклена, а повністю забудованою. Жодних дозвільних документів ТОВ «АСЕ» також не отримувало, а вищезазначена довідка викликає багато питань.

Довідка, технічний паспорт станом на 08.01.2018 року було зроблено поспіхом з метою якнайшвидшого перепродажу незаконно «привласненої» рампи (нежитлового приміщення АДРЕСА_1).

За відсутності будь-яких дозвільних документів на забудову рампи, ТОВ «АСЕ» взагалі проігнорувало приписи ч. 2 ст. 369 ЦК України щодо письмової згоди на це всіх співвласників Будинку.

ТОВ «АСЕ» не є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Крім цього, ТОВ «АСЕ» діяло в особі ОСОБА_8 , який є батьком Покупця ОСОБА_5 , який знав про незаконність правочину та, відповідно, є недобросовісним набувачем майна, а тому, керуючись ст. 658 ЦК України, можна вважати, що ОСОБА_5 взагалі не набув власності на спірне приміщення АДРЕСА_1.

Правочин (договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02.02.2018 року) вчинено із порушенням норм ЦК України, а також із порушенням законних прав та інтересів співвласників Будинку, зокрема права спільної сумісної власності.

Наступний правочин (договір купівлі-продажу нерухомого майна від 21.11.2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) є аналогічним попередньому.

Відповідно до відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 21.11.2018 року, укладеного між ОСОБА_5 (Продавець) та ОСОБА_6 (Покупець), Продавець передав у власність Покупця нежитлове приміщення (в літ. А), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нежитлове приміщення має загальну площу 84,8 кв. м. Зазначене нежитлове приміщення належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого Патрєвою Ю.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02.02.2018 року за реєстровим №102.

У Довідці про показники об`єкта нерухомого майна від 09.10.2018 року №1293, вказано, що загальна площа Об`єкту збільшилась внаслідок звільнення існуючого приміщення підвалу.

При цьому не має жодних дозвільних документів. Право власності на спірне приміщення АДРЕСА_1 (рампу) у вищезазначеному договорі підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.11.2018 року, за яким ОСОБА_5 підвал не передавався. Отже, ОСОБА_5 не є його власником.

На думку позивача існують всі підстави для визнання правочину від 02.02.2018 року (договору купівлі-продажу) недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України: ст. 658 ЦК України, ст. ч. ч. 1, 2ст. 369 ЦК України.

Також зазначив, що Покупець (Набувач) за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.11.2018 року є недобросовісним набувачем, оскільки за вищезазначеним договором купівлі-продажу ОСОБА_6 передане приміщення АДРЕСА_1 (рампа), яке має загальну площу 84.8 кв. м. Натомість, відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.02.2018 року, який вказується як підстава права власності Продавця ( ОСОБА_5 ), ОСОБА_5 у власність передано нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 54.8 кв. м.

Отже, на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 площею 54,8 кв. м., а тому. ОСОБА_6 повинен був засумніватися у праві ОСОБА_5 на відчуження майна площею 84.8 кв. м.. Крім цього. ОСОБА_6 мав би засумніватися у правомірності вчинення правочину. оскільки перепродаж нежитлового приміщення АДРЕСА_1 відбувся менше, ніж за рік з моменту набуття права власності на це майно ОСОБА_5 (Продавцем).

ОСОБА_6 мав усі можливості перевірити, чи має ОСОБА_5 право на продаж нежитлового приміщення АДРЕСА_1 площею 84.8 кв. м.. шо виключає його як добросовісного набувача. ОСОБА_6 не мав права на таке відчуження.

Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_6 є недобросовісним набувачем та одним із свідомих учасників «ланцюга перепродажів» нежитлового приміщення АДРЕСА_1 (рампи), яка належить на праві спільної сумісної власності співвласникам Будинку.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

18.04.2019 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Також, 18.04.2019 року від позивача надійшло клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.04.2019 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено.

15.04.2020 року від представника відповідача ОСОБА_6 надійшла заява про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.04.2019 року позовну заяву залишено без руху.

25.04.2019 року від представника відповідача ОСОБА_6 надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

13.05.2019 року на виконання вимог ухвали суду від 25.04.2019 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків та нова редакція позовної заяви.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07.06.2019 року призначено підготовче судове засідання у справі.

06.08.2019 року від представника відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву.

19.11.2019 року від представника відповідача ТОВ «АСЕ» надійшла заява про приєднання доказів у справі.

22.11.2019 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову та відповідь на відзив.

16.01.2020 року надійшла заява про виклик свідка, клопотання про витребування доказів та клопотання про приєднання доказів

16.01.2020 року у судовому засіданні відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів, про допит свідка.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року закрито підготовче судове засідання.

04.05.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

15.06.2020 року в судовому засіданні відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів ТОВ «АСЕ» та ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що з позовної заяви та матеріалів, доданих до неї вбачається, що TOB «АСЕ.» набуло у власність, зокрема нежилі приміщення (в літ. А): групи приміщень N150 загальною площею 545,70 кв. м., що розташовані на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 . Із акту уточнення загальної площі вбудованих приміщень від 19.11.2004 року вбачається, що ТОВ «АСЕ» підлягає передачі, зокрема вбудовані приміщення площею 545 кв. м. по першому поверху в осях 24-22; П-Г та цокольному поверсі в осях 10-22; П-Г.

Осі 24-22; П-Г охоплюють стіни рампи та тамбур площею 2,4 кв. м. Як зазначає позивач у позовній заяві, внаслідок засклення рампи утворилась група приміщення під АДРЕСА_1, що включає в себе підсобне приміщення - 30 кв. м., основне - 52, 4 кв.м. та підсобне -2,4 кв.м.

Як сам позивач зазначає, на вказані приміщення були виготовлені технічні паспорти та право власності на приміщення було і зареєстровано в установленому порядку. Реєстрація скасована не була.

Окремо слід зазначити про те, що в акті передачі-приймання багатоквартирного житлового будинку в управління ОСББ «Машинобудівник 2А» від 31.01.2018 р. - відсутня передача такого конструктивного елементу, як рампа. Примітки щодо наявності рампи, також відсутні.

Посилання позивача на те, що площа групи приміщень під АДРЕСА_1 була незаконно збільшена за рахунок звільнення існуючого приміщення підвалу, не має свого документального та нормативного підтвердження. Позивач не надає жодного підтвердження на обґрунтування своєї позиції та не приймає до уваги те, що 10 жовтня 2018 року мала місце реєстраційна дія щодо внесення змін до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером №000.

Вказану дію позивач почав оскаржувати, з урахуванням нової редакції позовної заяви, лише після надання представником відповідача ОСОБА_6 відзиву на позову заяву.

З урахуванням викладеного, просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача ОСОБА_5 .

Вислухавши думку представника позивача, представників відповідачів ТОВ «АСЕ», ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що розпорядженням Солом`янської районної державної адміністрації від 04.01.2018 року №5 «Про передачу в управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Машинобудівник-2А» житлового будинку АДРЕСА_2 » будинок було передано в управління ОСББ відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до Акту передачі-приймання Будинку в управління ОСББ від 31.01.2018 року, здійснено передачу Будинку (загальна площа - 11355,5 м. кв.; площа квартир та нежитлових приміщень підвалу - 10127 м. кв., тощо). Також передана і технічна документація.

З технічного паспорту на будинок вбачається, що відповідно до плану першого поверху групи приміщень 150 (станом на 2005 рік) значиться рампа, яка не врахована у загальній площі будинку.

Власником рампи на даний час є ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 21.11.2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ОСОБА_5 вказана рампа, до того як він її відчужив, належала на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.02.2018 року, укладеного між ТОВ «АСЕ» та ОСОБА_5 .

При цьому, позивач вважає, що ТОВ «АСЕ» не було власником рампи (приміщення АДРЕСА_1), оскільки така не передавалась та не включена у вищезазначений договір поділу

Зазначив, що рампу не було враховано у загальну площу будинку при передачі ОСББ у зв`язку з тим, що вона є допоміжною спорудою та є незабудованою.

При цьому з технічної документації на будинок АДРЕСА_2 встановлено наступне.

При будівництві Будинку між ВАТ «Більшовик» та ТОВ «АСЕ» були укладені Договори генерального підряду №21 від 05.07.2004 року та дольової участі №22 від 05.01.2004 року (оригінальний примірник таких договорів перебуває у ВАТ «Більшовик» та ТОВ «АСЕ»).

Відповідно до додаткової угоди до договору на участь в дольовому (частковому) будівництві №22 від 25.06.2004 року ВАТ «Більшовик» (Замовник) в якості оплати ТОВ «АСЕ» (Підрядник) за виконані роботи по завершенню будівництва житлового будинку АДРЕСА_6 (будівельна адреса), розташованого в Солом`янському районі м. Києва (Об`єкт), передає у власність Дольовика вбудовані приміщення на першому поверсі, вбудовані приміщення цокольного поверху та житлові приміщення Об`єкта, загальною площею 1500,0 кв. м.

Відповідно до додаткової угоди до договору будівельного підряду №21 від 25.06.2004 року ВАТ «Більшовик» (Замовник) у в якості оплати ТОВ «АСЕ» (Підрядник) за виконані роботи по завершенню будівництва житлового будинку АДРЕСА_6 (будівельна адреса), розташованого в Солом`янському районі м. Києва (Об`єкт), передає у власність Дольовика вбудовані приміщення на першому поверсі, вбудовані приміщення цокольного поверху та житлові приміщення Об`єкта, загальною площею 1500,0 кв. м.

Протоколами до вищезазначених договорів підтверджується факт часткового розрахунку ВАТ «Більшовик» із ТОВ «АСЕ» шляхом передачі у власність приміщень.

19.12.2005 року Державною приймальною комісією, утвореною на підставі Розпорядження Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації за №1487 від 09.11.2005 року, Будинок було прийнято в експлуатацію.

З Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 19.12.2005 року вбачається, що будівництво Будинку здійснено генеральним підрядником - ТОВ «АСЕ», який виконав будівельно-монтажні, оздоблювальні роботи та прокладку мереж.

Відповідно до Акту здачі-приймання об`єкту незавершеного будівництвом від 30.06.2005 року на виконання зобов`язань, покладених на ВАТ «Більшовик» умовами договору генерального підряду №21 від 05.07.2004 року та договору дольової участі №22 від 05.01.2004 року, ВАТ «Більшовик» передає, а ТОВ «АСЕ» приймає у власність нежитлові приміщення на першому поверсі площею 545,0 кв. м., на цокольному - 655,0 кв. м.

На виконання вищезазначених зобов`язань ВАТ «Більшовик» також передав, а ТОВ «АСЕ» прийняв у власність житлові приміщення на 11 та 12 поверсі (квартири 36, 40, 43), загальна площа яких становить 252,29 кв. м. (Акт здачі-приймання житлових приміщень від 30.12.2005 року).

Відповідно до Технічного паспорту та Планів за поверхами станом на 2005 рік вбачається наявність незабудованої рампи, яка не врахована у загальну площу Будинку.

Відповідно до Договору поділу нерухомого майна від 19.01.2007 року, укладеного між ТОВ «АСЕ» в особі директора ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_9 , які є співвласниками нежитлових приміщень (в літ. А) (нерухоме майно), загальною площею 1011,80 кв. м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , Сторони домовились про поділ в натурі нерухомого майна та припинення спільної часткової власності та сумісного користування.

Відповідно до п. 10 даного Договору поділу нерухомого майна з моменту укладення та державної реєстрації цього договору припиняється спільна часткова власність на нерухоме майно загальною площею 1011,80 кв. м., і за кожною із Сторін реєструється право власності на окремі виділені в натурі об`єкти нерухомого майна. За ТОВ «АСЕ»- нежилі приміщення (в літ. А): групи приміщень №150 загальною площею 545,70 кв. м.; групи приміщень №151: частина приміщення 7 площею 5,38 кв. м. (загальна площа 35,90 кв. м. ), приміщення №21 площею 10,90 кв. м., частина приміщення №22 площею 12, 6 кв. м. (загальна площа - 28,88 кв. м.) Загальна площа - 574,58 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_2 нежилі приміщення (в літ. А).

Зазначена інформація також міститься і у Витязі з Державного реєстру правочинів за №6555245 від 25.09.2008 року.

Із акту уточнення загальної площі вбудованих приміщень від 19.11.2004 року вбачається, що ТОВ «АСЕ» підлягає передачі, зокрема вбудовані приміщення площею 545 кв. м. по першому поверху в осях 24-22; П-Г та цокольному поверсі в осях 10-22; П-Г.

Осі 24-22; П-Г охоплюють стіни рампи та тамбур площею 2,4 кв. м. Як зазначає позивач у позовній заяві, внаслідок засклення рампи утворилась група приміщення під АДРЕСА_1, що включає в себе підсобне приміщення - 30кв. м., основне - 52, 4 кв.м. та підсобне -2,4 кв.м.

Як сам позивач зазначає, на вказані приміщення були виготовлені технічні паспорти та право власності на приміщення було і зареєстровано в установленому порядку. Реєстрація скасована не була.

Окремо слід зазначити про те, що в акті передачі-приймання багатоквартирного житлового будинку в управління ОСББ «Машинобудівник 2А» від 31.01.2018 р. - відсутня передача такого конструктивного елементу, як рампа. Примітки щодо наявності рампи, також відсутні.

Отже, TOB «АСЕ» набуло у власність, зокрема нежилі приміщення (в літ. А): групи приміщень N150 загальною площею 545,70 кв. м., що розташовані на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 .

Посилання позивача на те, що ТОВ «АСЕ» не було власником спірної рампи та не мало право її відчужувати не знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року укладеного між ТОВ «АСЕ» та ОСОБА_5 на цій підставі немає.

02.02.2018 року відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ТОВ «АСЕ» в особі ОСОБА_8. передало у власність ОСОБА_5 нежитлове приміщення (в літ. А) загальною площею 54,8 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначено у договорі, нежитлове приміщення, що відчужується, належить Продавцю на праві власності на підставі Договору поділу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 19 січня 2007 року за №139з.

Згідно з довідкою №3, виданою ТОВ «АСЕ» 30.01.2018 року, балансова вартість нежитлового приміщення становить 23040 грн., за якою і відбувся продаж вищезгаданого нерухомого майна.

Згідно довідки про показники об`єкта нерухомого майна №0023 від 10.01.2018 року, яка видана на замовлення ТОВ «АСЕ», ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ» вбачається, що відповідно до проведеної інвентаризації від 08.01.2018 року, площа нежитлових приміщень АДРЕСА_1 Будинку Становить 54,8 кв.м.

Також, ТОВ «БЛАГОБУДКОНСАЛТ» повідомляє, що після продажу приміщень у групах приміщень 150, 151 у власності ТОВ «АСЕ» залишилось підсобне приміщення (колишній тамбур) площею 2,4 кв. Фактично ж до даного приміщення прилягає рампа, яка не була врахована в загальній площі. Внаслідок засклення прилягаючої рампи із включенням її у загальну площу та закладення додаткового входу утворилася відокремлена група приміщень, якій присвоєно АДРЕСА_1. Дані зміни відбулись без проведення реконструкції і згідно п. 3.2. розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року №127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773 (зі змінами та доповненнями) не відносяться до категорії самочинного будівництва. Тобто, група приміщень АДРЕСА_1 загальною площею 54,8 кв. м. не потребує прийняття в експлуатацію.

Позивач у позовній заяві зазначає, що рампа була не засклена, а повністю забудована.

Жодних дозвільних документів ТОВ «АСЕ» не отримувало, а вищезазначена довідка викликає у позивача сумніви, оскільки вона та технічний паспорт, на думку позивача, станом на 08.01.2018 року були зроблені поспіхом з метою якнайшвидшого перепродажу незаконно «привласненої» рампи (нежитлового приміщення АДРЕСА_1).

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача.

Відповідно до висновку експерта №13/08 за результатами будівельно-технічної експертизи від 13.08.2019 року, складеного судовим експертом Вець В.В. , зміни (роботи) по переплануванню шляхом закладання додаткового входу рампи прилягаючої до групи нежитлових приміщень АДРЕСА_8 до категорії самочинного будівництва не відноситься, група нежитлових приміщень АДРЕСА_1 будинку АДРЕСА_2 , що виникли внаслідок закладення додаткового входу рампи прилягаючої до групи нежитлових приміщень АДРЕСА_8 прийняттю в експлуатацію не підлягала.

Використовувати в минулому, до моменту переобладнання в групу нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , та на даний час рампу, що прилягає до групи нежитлових приміщень АДРЕСА_8 для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 не вбачалося можливим, оскільки дана споруда планувально з житловими приміщенням не поєднана та для їх обслуговування не призначена.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Оцінивши висновок експертизи в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, з урахуванням чого суд приймає його до уваги як належний доказ.

Що стосується висновку експерта №476/01/2020 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 15.01.2020 року то суд не приймає його до уваги, оскільки він суперечить іншим матеріалам справи.

Слід зазначити, що право власності на групу приміщення під АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером №000, а тому у ТОВ «АСЕ» було законне право розпоряджатися власністю.

Посилання позивача на те, що площа групи приміщень під АДРЕСА_1 була незаконно збільшена за рахунок звільнення існуючого приміщення підвалу, не має свого документального та нормативного підтвердження.

Позивач звертаючись до суду з вимогам про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02 лютого 2018 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСЕ» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , предметом якого є нежитлове приміщення (в літ. А) загальною площею 54,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (сто п`ятдесят шість), що посвідчений 02 лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П., зареєстровано в реєстрі за № 102 недійсним, також посилався на те, що Сторони у Договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.02.2018 року є ТОВ «АСЕ» в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , які є батьком та сином. Крім цього, продаж відбувся за очевидно заниженою ціною, яка не відповідає ринковій вартості.

При цьому, згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості.

Документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна (стаття 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що твердження позивача про продаж рампи за заниженою ціною не підтверджуються належними доказами.

Що стосується того, що сторони спірного договору є батьком та сином, то слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України презюмується, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, чинним законодавством не встановлено такої підстави для визнання договорів недійсними, як укладання договору між родичами, у зв`язку з чим вказані посилання позивача є необґрунтованими.

Отже, підстав для визнання договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року, укладеного між ТОВ «АСЕ» та ОСОБА_5 в судовому засіданні не встановлено.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року недійсним, позовні вимоги про приведення рампи, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 у первісний стан відповідно до плану за поверхами на будівлю літера «А» по вул. Я. Галана поверх 1 літ. «А» та її витребування, а також скасування запису про право власності №29036884 від 21.11.2018 р. також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

Дії ОСОБА_6 свідчать про його добросовісність та про це вказано у самій позовній заяві, де позивач зазначає, що новий власник - ОСОБА_6 просить надати дозвіл ОСББ щодо наступного перепланування спірного приміщення, що свідчить про те, що ОСОБА_6 , діє виключно в межах та у відповідності до чинного законодавства України

Обґрунтування позивача відносно недобросовісності ОСОБА_6 , як набувача спірного майна зводиться до того, що він повинен був засумніватися у праві ОСОБА_5 на продаж приміщення та того, що ОСОБА_6 мав можливість перевірити чи має ОСОБА_5 право продажу спірного майна.

Як зазначає сам позивач, спірне майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, договір був посвідчений приватним нотаріусом, який керуючись чинним законодавством України перевірив право власності, записи в реєстрах.

Слід звернути увагу на те, що в разі відсутності права власності у ОСОБА_5 на спірне майно та відсутності відповідних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно це виключило б можливість укладення та посвідчення договору від 21 листопада 2018 року за яким ОСОБА_6 набув право власності на спірне приміщення, оскільки правочини щодо відчуження та обтяження майна, що підлягає обов`язковій реєстрації (нерухоме майно), посвідчуються виключно за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, та за наявності на них запису про реєстрацію.

Позивач просить суд витребувати із чужого незаконного володіння майно, якого на час передачі будинку в управління до ОСББ не існувало як окремого об`єкту цивільних прав, відносно якого могли виникати цивільні права та обов`язки, а тому його права не можуть бути захищені у обраний останнім спосіб.

Отже, позивач не вправі витребовувати у добросовісного набувача ОСОБА_6 спірне нежиле приміщення.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, то власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 876 ЦК власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію права на нерухоме майно па підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна.

Зважаючи на те, що позивач не був стороною договору будівельного підряду та договору на участь в дольовому (частковому) будівництві укладеному між TOB «АСЕ» та ВАТ «Більшовик», а також те, що за актом передачі-приймання багатоквартирного житлового будинку в управління ОСББ «Машинобудівник-2А» від 31.01.2018 р. - відсутня передача такого конструктивного елементу, як рампа, суд приходить до висновку про те, що а ні власники квартир, а ні сам позивач не набували права власності на спірне приміщення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18.01.2017 р. у справі N 6-2776дс16 «згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 201 1 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Blast/West Alliance Limitee гір ти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв як: слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.»

З наявних матеріалів справи вбачається, що перша реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості була здійснена на підставі договору поділу нерухомого майна від 19 січня 2007 року, згодом 19 січня 2018 мала місце реєстрація права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 площею 54,8 кв.м, за ТОВ «АСЕ»

02 лютого 2018 року, за договором купівлі-продажу ТОВ «АСЕ» продало спірне приміщення ОСОБА_5

10 жовтня 2018 року, мало місце внесення змін до запису про право власності про спірне приміщення, внаслідок чого загальна площа нежитлового приміщення була збільшена до 84,8 кв.м., яке в подальшому було продано ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 21 листопада 2018 року.

Таким чином, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Інші доводи, які наведені у позові не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 330, 331, 388, 626, 628, 655 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «МАШИНОБУДІВНИК-2А» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АСЕ», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, приведення у первісний стан, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про право власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя