1Справа № 335/7945/19 2/335/1451/2020
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2020 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,
представника позивача адвоката Кадуліної І.С.,
представника відповідача адвоката Ярошенка О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням),
У липні 2019 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, в якому зазначив, що 14.08.2010 року відповідачку ОСОБА_1 було зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету та було укладено Типову угоду від 01.09.2010 року про підготовку фахівця з вищою освітою.
Згідно укладеної угоди, відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 роки за місцем направлення, а у разі відмови їхати за призначенням, тобто відшкодувати вартість навчання.
У 2015 році відповідач змінила своє прізвище « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », а у 2016 році ОСОБА_1 отримала повну вищу освіту за спеціальністю «педіатрія» здобувши кваліфікацію лікаря-педіатра (диплом спеціаліста НОМЕР_1 ).
Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно Списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак до місця працевлаштування Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня» не прибула. Необхідний термін роботи не відпрацювала, з приводу проходження інтернатури та працевлаштування не зверталася, що одночасно свідчить про відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.
Згідно розрахунку втрати державного бюджету з підготовки ОСОБА_1 за державним замовленням, у зв`язку з її не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі, становить 130 199 грн. 35 коп., з яких сума фактичних витрат на навчання у розмірі 69 165 грн. 00 коп. та стипендії у розмірі 61 034 грн. 35 коп.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь збитки, (витрати державного бюджету), з його підготовки за державним замовленням у сумі 130 199 грн. 35 коп., а також витрати по сплаті судового збору.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2020 року, позов Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету збитки (витрати державного бюджету) з її підготовки за державним замовленням в сумі 130 199 грн. 35 коп. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн. 00 коп.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2020 року, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2020 року по цивільній справі Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) скасовано. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.
07.08.2020 року, представник відповідача адвокат Ярошенко О.О. подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з тим, що вони суперечать вимогам закону та не підтверджуються належними доказами.
Представник вважає, що правових підстав для відшкодування коштів на навчання немає у зв`язку з тим, що норми законів, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, втратили чинність, а чинний на день звернення позивача до суду Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.
Крім того, зазначив, що положення ст. 52 Закону України «Про освіту» в редакції, що існувала на час укладання угоди між сторонами, порушує конституційне право громадянина на вільній вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в ст. 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії.
Окрім того, представник відповідача вважає, що посилання на Порядок, затверджений Постановою № 992, який втратив чинність 07.06.2017 року є незаконним, прямо суперечить Конституції України, а тому не може бути застосований судом. Положення Цивільного Кодексу України, щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобов`язань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Укладання угоди, відповідно до діючого на той час законодавства, було обов`язковим, що виключало вільність волевиявлення студента при її підписанні.
Окрім цього закон покладав обов`язок відшкодувати вартість навчання державі, а не конкретному закладу освіту, внаслідок чого відповідач також вважає, що Запорізький державний медичний університет не уповноважений звертатися до суду із даним позовом.
Стосовно стягнення стипендії, представник відповідача вважав вказані вимоги нормативно необґрунтованими, та відповідно такими, що не підлягають задоволенню, оскільки право на стипендію виникає через наявність в особи певних особистих «якостей», зокрема успішного навчання.
Крім того, представник відповідача вважає, що позивач звернувся до суду із цим позовом після спливу трирічного строку. Зазначає, що ОСОБА_1 закінчила і була відрахована з Запорізького державного медичного університету 17.06.2016 року, разом з тим, позивач звернувся до суду із позовом 18.07.2019 року, тобто після спливу трирічного строку. Таким чином, відповідачем також було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України, оскільки загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
В судовому засіданні представником позивача було подано до суду відповідь на відзив, згідно якої представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Пояснила, що ОСОБА_1 належним чином не виконала зобов`язання, яке виникло на підставі типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2010 року, укладеної між нею та навчальним закладом Запорізьким державним медичним університетом, тому відповідач повинна відшкодувати до бюджету витрати на навчання та стипендії.
Щодо спливу позовної давності, представник позивача зазначила, що відповідач закінчила навчання і була відрахована з Запорізького державного медичного університету у 17.06.2016 року. Отримавши оригінал направлення на роботу на руки на роботу не з`явилась, про що і було повідомлено позивача керівництвом Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня», лист вих., № 01-3/2941 від 23.09.2016 року. Отже, про порушення взятих на себе зобов`язань по прибуттю на роботу до державного лікувального закладу за направленням і випускницею ОСОБА_1 , позивач дізнався лише 23.09.2016 року, тому строк позовної давності для звернення до суду є не пропущений.
Представник відповідача ОСОБА_1 під час розгляду справи позовні вимог не визнав та просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на обставини, що зазначені ним у відзиві.
Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи.
Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 14.08.2010 року ОСОБА_1 була зарахована студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету, що підтверджується витягом з наказу № 478-с від 14.08.2010 року по Запорізькому державному медичному університету МОЗ України.
01.09.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено Типову угоду № 2010024 від 01.09.2010 року про підготовку фахівця з вищою освітою. Відповідно до умов угоди, позивач зобов`язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де відповідач зобов`язана відпрацювати не менше трьох років. Студент в свою чергу зобов`язалася оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченої відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямком підготовки «педіатрія» і прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років.
Відповідно до наказу Запорізького державного медичного університету № 1125-с від 05.11.2015 року, змінено записи прізвища відповідача в відповідних документах університету з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 .
У 2016 році ОСОБА_1 отримала повну вищу освіту за спеціальністю «педіатрія» здобувши кваліфікацію «лікар-педіатр», що підтверджується копією диплома спеціаліста НОМЕР_1 . Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки, відповідно до Списку персонального працевлаштування кожного випускника ІІ-го медичного факультету Запорізького державного медичного університету 2016 року випуску.
Проте відповідач за місцем направлення до Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня» не прибула, що підтверджується листом вказаної комунальної установи № 656 від 29.12.2017 року, та листом Запорізького державного медичного університету за вих. № 08.5/4586 від 22.11.2016 року.
Згідно витягу із наказу № 494-е від 17.06.2016 року по Запорізькому державному медичному університету МОЗ України, ОСОБА_1 було відраховано після закінчення навчання з 17.06.2016 року.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, за порушення дисципліни протягом трьох років, випускник зобов`язаний відшкодувати в установленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, - визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (що була чинною з 23.06.1996 року по 06.09.2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2010 року № 2010024), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.06.1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22.08.1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2010 року № 2010024) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 року № 367.
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди під час розгляду конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.
Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України.
Враховуючи вищевикладене, суд не може, застосувавши статтю 43 Конституції України як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року № 77/96, пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням», оскільки вирішення питання про їхню конституційність є юрисдикцією Конституційного Суду України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.
Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії.
Пунктом 9 Постанови КМУ № 992 від 22.08.1996 року «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» та наказом МОЗ України від 25.12.1997 року № 367 «Про затвердження порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», передбачені поважні причини, які дають підстави не прибути за місцем призначення. Однак такі причини під час розгляду справи судом не встановлені.
При цьому суд зазначає, що державним бюджетом є система грошових відносин, яка виникає між державою, з одного боку, і підприємствами, фірмами, організаціями та населенням, з іншого, з метою формування та використання централізованого фонду грошових ресурсів для задоволення суспільних потреб.
Держава фактично є головною організацією по забезпеченню нормального відтворення економічної системи.
Освіта - це суспільне явище, яке впливає на всі сфери економічного життя суспільства та є вагомим чинником досягнення високих темпів економічного зростання й підвищення добробуту суспільства.
Видатки на освіту займають одне з пріоритетних напрямків соціальних видатків.
Основним джерелом видатків на освіту є державний і місцеві бюджети.
Відповідно до Закону України «Про освіту» навчальні заклади освіти фінансуються за рахунок коштів з відповідних бюджетів, галузей народного господарства, підприємств та організацій, додаткових джерел.
Підвищення якості освіти, яка фінансується й з Державного бюджету, впливає не лише на рівень освіти окремого громадянина, а й на суспільство в цілому, оскільки підвищення рівня загальноосвітньої та професійної підготовки кожного працівника, його кваліфікації є важливими чинниками зростання продуктивності праці та економічного поступу держави.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 pоку № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» (далі - Постанова № 992), яка прийнята відповідно до ст. 52 Закону України «Про освіту» у редакції від 23.03.1996 року, випускники вищих навчальних закладів, яким присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою різних освітньо-кваліфікаційних рівнів і які працевлаштовані на підставі направлення на роботу, вважаються молодими фахівцями протягом трьох років з моменту укладення ними трудового договору із замовником.
Відповідно до Постанови № 992 Міністерством охорони здоров`я України видано Наказ № 367 від 25.12.1997 року «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» (далі - Наказ № 367), пунктом 2 якого встановлено державним вищим медичним (фармацевтичним) закладам освіти України, забезпечиш обов`язкове виконання цього Порядку.
Відповідно до пункту 2 Наказу № 367 від 25.12.1997 року «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» (далі - Наказ № 367), Державним вищим медичним (фармацевтичним) закладам освіти України, управлінням охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, забезпечити обов`язкове виконання цього Порядку.
Згідно пункту 5 наказу № 367 керівники вищих закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою, уміщеною в додатку 1.
Згідно пункту 13 Наказу № 367 випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років.
Згідно з пунктом 21 Наказу № 367 випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Постанова № 992 втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 року № 376. Однак, станом на теперішній час діє Наказ № 367, який встановлює обов`язок випускника прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу або відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Згідно до ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) наголошується на тому, що події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, Постанова Кабінету Міністрів України № 992 та Наказ МОЗ України № 367 є тими нормативно-правовими актами, які застосовуються до відносин обов`язкового відпрацювання випускниками вищих медичних навчальних закладів, які навчались за кошти державного бюджету, відшкодувати повну вартість навчання у разі, коли вони після завершення навчання відмовляються працювати в державному секторі народного господарства, оскільки такий обов`язок встановлено ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року, в частині працевлаштування випускників діяв у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону Української РСР «Про освіту» від 23.03.1996 року, на підставі якого розроблено та прийнято Постанову № 992, та ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року.
Отже твердження представника відповідача проте, що посилання на Порядок, що затверджений Постановою № 992, який втратив чинність 07.06.2017 року є незаконним, спростовується вищезазначеним.
Судом встановлено, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Запорізькому державному медичному університеті, за місцем направлення на роботу до Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня» не прибула.
Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди № 2010024 від 01.09.2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.
Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Згідно з частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до розрахунку фактичних витрат на навчання та довідки про доходи за весь період навчання, витрати на навчання ОСОБА_1 становили 69 165 грн. 00 коп. та протягом строку навчання відповідач отримала стипендію в сумі 61 034 грн. 35 коп. грн.
При цьому, суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо безпідставності стягнення з відповідача виплаченої стипендії, оскільки невиконання відповідачем, як студентом, своїх зобов`язань, а саме відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу свідчить про її недобросовісність виконання умов угоди про підготовку фахівця за рахунок державного замовлення, укладеної між сторонами, та є підставою для покладення на відповідача зобов`язання за порушення її умов. Обов`язок відшкодувати витрати на навчання в тому числі отриману стипендію випливає з договірних правовідносин, та спеціальних нормативних актів закону України «Про вищу освіту» та вимог ПКМ України № 309 від 01.03.1999 року.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У процесі розгляду справи представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих підстав.
Вирішуючи позовні вимоги встановлено, що позивач заявив вимоги в межах строку позовної давності виходячи з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом вказаної норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується безпосередньо з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Судом встановлено, що відповідач закінчила навчання і була відрахована з Запорізького державного медичного університету у 17.06.2016 року. Отримавши оригінал направлення на роботу на руки на роботу не з`явилась, про що і було повідомлено позивача керівництвом Комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня», лист вих., № 01-3/2941 від 23.09.2016 року. Отже, про порушення взятих на себе зобов`язань по прибуттю на роботу до державного лікувального закладу за направленням і випускницею ОСОБА_1 , позивач дізнався лише 23.09.2016 року, саме з цього часу слід обчислювати строк позовної давності.
Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом 19.07.2019 року, тобто Запорізький державний медичний університет звернулася до суду в межах строку позовної давності.
За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо обов`язку відповідача відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з її утриманням під час навчання в університеті.
Відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов Запорізького державного медичного університету підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь Запорізького державного медичного університету судові витрати в розмірі 1 921 грн. 00 коп., оскільки рішення ухвалено на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) - задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 25.08.2020 року.

Повний текст судового рішення виготовлений 31.08.2020 року.

Суддя В.О. Макаров