Справа № 759/3256/20 Головуючий 1 інстанція- Петренко Н.О.
Проваження № 22-ц/824/7276/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 серпня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 26 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, поданою до подання позовної заяви,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 26 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 , про забезпечення позову, яка подана до подання позовної заяви.

Не погоджуючись із ухвалою, заявниця ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції і направити справу для розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на незаконність та необгрунтованість судової ухвали. Скарга мотивована тим, що суд своєю ухвалою позбавляє її малолітнього сина права на вирішення спірних питань у суді, бо без забезпечення позову їх позовна заява не буде мати сенсу, оскільки у випадку їх виселення з будинку повернення до первинного стану буде неможливим у зв`язку із зайняттям кімнати іншим співвласником. Вважає, що суд прийшов до хибних висновків про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, бо позовних вимог ще немає. Окрім того, суд не застосував ч.3 ст.153 ЦПК України і не викликав її для надання пояснень та не переконався чи дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення її вимог.

Заінтересована особа ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Направлені заявниці ОСОБА_1 судові повістки остання не отримує і вони повернуті до суду із відміткою пошти «за терміном зберігання», розгляд справи відкладався, а відтак ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час розгляду справи через засоби зв`язку за вказаним нею у апеляційній скарзі номером мобільного телефону НОМЕР_1 , що стверджується телефонограмою від 10 серпня 2020 року (а.с.35), до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

- 2 -

Заінтересована особа ОСОБА_3 , яка діє в тому числі як законний представник неповнолітньої ОСОБА_4 , в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування. Пояснила, що ніяких заходів щодо виселення заявниці із сином вона не вчиняє.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 21 лютого 2020 року ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 , подала до суду заяву про забезпечення позову, яка подана до подання позовної заяви і мотивована тим, що у 2017 році вона вселилася до будинку по АДРЕСА_1 до співвласника будинку ОСОБА_5 , де мешкає до цього часу. Вказувала, що неповнолітня ОСОБА_4 також є співвласником будинку, а її мати ОСОБА_3 останнім часом вдається до заходів по вселенню до будинку та зайняттю окремих житлових кімнат без узгодження із іншими співвласниками і врахування порядку, користування житлом, який склався.

Посилаючись на те, що можливе вселення ОСОБА_3 порушує права її та сина на недоторканість та повагу до житла, гарантовані Конституцією України та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та існування загрози виселення її із сином з будинку, просила забезпечити позов шляхом заборони ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та іншим особам вчиняти у будинку по АДРЕСА_1 дії щодо вселення до приміщень, які займає вона та її син, а також заборонити дії по їх виселенню.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення

- 3 -

позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову за заявою ОСОБА_1 , суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю підстав для їх застосування.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

При відмові у вжитті заходів забезпечення позову, суддя обгрунтовано врахував як зміст майбутнього позову, про який вказує заявниця, так і те, що до заяви не додано будь-яких доказів на підтвердження того, що є реальна загроза її виселення разом з ОСОБА_2 та вселення в спірний будинок ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , що у свою чергу призведе до порушення її прав.

Суд вірно вказав, що заява про вжиття заходів забезпечення позову грунтується виключно на припущеннях заявниці, відсутність доказів щодо виселення її з ОСОБА_2 з займаного будинку, що унеможливлює з`ясування наявності спору та реальної загрози невиконання судового рішення.

Також відмовляючи у задоволенні заяви суд вірно врахував відсутність будь-яких доказів щодо належності спірного приміщення вказаним у заяві особам.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд своєю ухвалою позбавляє малолітнього сина заявниці права на вирішення спірних питань у суді, бо без забезпечення позову їх позовна заява не буде мати сенсу, надумані та безпідставні.

По-перше, в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, ніяким чином не позбавляючи і не перешкоджаючи ОСОБА_1 у подачі до суду позовної заяви в інтересах сина.

По-друге, намагання заявниці пов`язати можливість подання позову в залежність від задоволення чи незадоволення судом її заяви про забезпечення позову недоречні. Цивільне процесуальне законодавство ніколи не пов`язувало і не пов`язує на даний час право особи на подання позову залежно від вирішення питання про його забезпечення.

Це ж стосується посилань скаржниці на те, що у випадку їх виселення повернення до первинного стану буде неможливим у зв`язку із зайняттям кімнати іншим співвласником, які є необгрунтованими.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що згідно положень ст.109 ЖК України виселення особи із жилого приміщення відбувається виключно в судовому порядку.

Доводи скарги про те, що суд не застосував ч.3 ст.153 ЦПК України і не викликав заявницю для надання пояснень та не переконався чи дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення її вимог безпідставні, оскільки, посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 ні у заяві, ні у скарзі

- 4 -

не вказала, що саме, тобто які конкретно факти чи обстаивни вона мала намір особисто повідомити суду при вирішенні її заяви, і що ці обставини чи факти мали б істотний вплив на вирішення її заяви.

Решта доводів не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для забезпечення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: