ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1337/20 Номер провадження 22-ц/814/1475/20Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

на рішення Київського районного суду м. Полтава від 08 квітня 2020 року (повний текст складено 09.04.2020 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення матеріальної шкоди, інфляції, пов`язаних із значною затримкою соціальних виплат, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУ ПФУ в Полтавській області), посилаючись на те, що відповідач після ухвалення Полтавським окружним адміністративним судом рішення в справі за №440/4128/18 продовжує порушувати норми Конституції України, спеціального пенсійного законодавства щодо нього.

Так, 03.12.2018 року рішенням вказаного суду зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 ЗК «Про прокуратуру» у розмірі 90% від загальної суми складових місячного заробітку (окладу, класного чину, вислугу років, інших виплат, які передбачені чинним законодавством) з 01.11.2017 року на підставі довідки Прокуратури Полтавської області від 05.04.2018 року № 18-200/вих. 18 без обмеження її максимального розміру, рішення набрало законної сили.

У подальшому, позивач звернувся із письмовою заявою до ГУ ПФ України Полтавської області з вимогою виконати рішення суду та надати відповідну інформацію.

Зазначає, що Полтавським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області рішення від 03.12.2018 року по справі №440/4128/18 виконано частково, а саме - здійснено перерахунок його пенсії не з дати, яка визначена в резолютивній частині рішення з 01.11.2017 року, а з дати набранням ним законної сили, тобто з 04.02.2019 року.

Після чого, 22.01.2020 року за №1724/01-20 ОСОБА_1 надана додаткова письмова інформація, що відповідач визнає існуючий борг, та нарахована заборгованість в сумі 384308,79 грн. Проте, позивач вважає, що відповідач протиправно відмовляється фактично виконати в повному обсязі остаточне рішення суду та повернути йому грошові кошти, чим грубо ігнорує норми національного законодавства.

З урахуванням наведеного прохав стягнути за період з 01.11.2017 року по 03.02.2019 року з ГУ ПФУ в Полтавській області на його користь матеріальну шкоду та особисту приватну власність (грошові кошти) на загальну суму 384308,79 грн., а також стягнути суму індексу інфляції та 3% річних від цієї простроченої суми за весь період затримки боргу по соціальних виплатах і до фактичного повного виконання остаточного рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року по справі №440/4128/18, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 08 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 за період із 01.11.2017 року по 03.02.2019 року включно матеріальну шкоду на загальну суму 384308,79 грн., інфляційні збитки та 3% річних від цієї простроченої суми за весь період затримки сплати боргу по соціальних виплатах за період з 01.11.2017 року по 08.04.2020 року.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

З цим рішенням не погодився відповідач, який, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування доводів скарги зазначють, що, кошти Пенсійного фонду використовуються на чітко визначені цілі, відтак, взяття на себе зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, є порушенням бюджетного законодавства України.

Вказують, що, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року установлено, що ОСОБА_1 не призначались до виплати будь-які конкретні суми, а зобов`язано Управління здійснити певні дії, пов`язані з перерахунком пенсії. Відтак, судове рішення про зобов`язання Управління вчинити певні дії, не може вважатися грошовим зобов`язанням в розумінні ст.625 ЦК України.

Зазначають, що до повноважень Пенсійного фонду входить призначення, перерахунок та виплата пенсій, а всі виплати, допомоги, компенсації виплачуються органами Державної казначейської служби на підставі судових рішень про виплату компенсацій за рахунок коштів, передбачених бюджетом за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Відтак, стягнення з відповідача сум матеріального збитку, інфляційних втрат та 3% річних є протиправним, оскільки призведе до втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 05 квітня 2018 року №127 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" у розмірі 90% від загальної суми складових місячного заробітку (окладу, класного чину, вислуги років, інших виплат, які передбачені чинним законодавством) з 01 листопада 2017 року на підставі довідки Прокуратури Полтавської області від 05 квітня 2018 року №18-200/вих.18 без обмеження її максимального розміру.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн. (а.с.10-18).

Також, як установлено місцевим судом, позивач неодноразово звертався з заявою до ГУ ПФ України Полтавської області з вимогою виконати рішення суду та надати відповідну інформацію.

Окрім того, місцевим судом установлено та не заперечується сторонами по справі, що Полтавським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2018р. по справі №440/4128/18 виконано частково, а саме - здійснено перерахунок пенсії не з дати, яка зазначена в резолютивній частині судового рішення - з 01.11.2017року, а з дати набранням ним законної сили, тобто з 04.02.2019 року.

Відтак, фактично належну пенсію ОСОБА_1 недоотримав з 01.11.2017 року по 13.02.2019 року включно.

Так, листом Пенсійного фонду України в Полтавській області від 22.01.2020р. № 1724/01-20 надана додаткова письмова інформація про те, що Головне управління Пенсійного фонду України Полтавської області визнає існуючий борг в сумі 384308,79 грн., яка підлягатиме виплаті в порядку черговості відповідно до постанови КМУ від 22.08.2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду» (а.с.19).

На даний час згідно з Єдиним Державним реєстром юридичних осіб (від .08.2019 року запис №7000649) правонаступником Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області є саме Головне правління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що, у зв`язку з постановленням Полтавським окружним адміністративним судом рішення від 03.12.2018 року, у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов`язання у розмірі 384308,79 грн., що дозволяє застосувати до даних правовідносин положення ст.625 ЦК України.

При цьому, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума матеріального збитку у визначеному розмірі та інфляційні витрати і 3% річних з 01.11.2017 по час розгляду справи, оскільки вимоги позивача про стягнення вказаних витрат на майбутнє, до повного виконання рішення не можуть бути задоволені.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Так, місцевим судом вірно установлено, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року у справі №440/4128/18, яким відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу пенсію за вислугу років без обмеження її максимального розміру.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та, відповідно, виплати пенсії, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та Верховним Судом у постанові від 15 липня 2020 року у справі №335/6976/19 (провадження №61-20077св19).

Доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу та спростовуються наведеним.

Згідно ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Проте, як убачається зі змісту позову, ОСОБА_1 прохає стягнути з відповідача на його користь суму матеріального збитку в розмірі 384308,79 грн.

При цьому, як установлено, ці кошти - це визначена органами Пенсійного фонду сума перерахованої пенсії позивача, яка здійснена на виконання відповідачем рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року у справі №440/4128/18 (лист від 22.01.2020 року №1724/01-20, а.с.19). Відповідач вказану заборгованість визнав, та визначив, що вона підлягатиме виплаті в подяку черговості відповідно до Постанови КМУ від 22.08.2018 року №649.

Відтак, кошти в сумі 384308,79 грн. не можна вважати збитками, оскільки це кошти, які визначені до сплати позивачу за рішенням суду, відтак, повторне їх стягнення в даному провадженні призведене до подвійності такого стягнення, що є неприпустимим.

Так, у ст.61 Конституції України закріплено норми щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, відтак, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь суму матеріального збитку - в розмірі 384308,79 грн., необхідно відмовити.

При цьому, наведеним вище установлено право ОСОБА_1 на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання.

Проте, при вирішенні питання здійснення механізму такого стягнення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, законом має бути визначено відповідний орган, який повинен бути відповідачем у справі за вимогами про стягнення збитків та сум, визначених ст.625 ЦК України.

Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На підставі аналізу наведених нормативно-правових актів слід зробити висновок про те, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.

При цьому, у даній справі, пред`являючи вимогу про відшкодування шкоди та інших стягнень (зокрема, передбачених ст.625 ЦК України), заподіяної органами Пенсійного фонду України, позивач зазначив відповідачем лише територіальний орган Пенсійного фонду, який, на його думку, спричинив йому цю шкоду без залучення до участі у справі особи, яка визначена законом здійснювати відповідні компенсації - відповідний орган Державної казначейської служби України.

Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі мають бути відповідний орган Казначейської служби (який, відповідно до законодавства, є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди - Пенсійний фонд.

(наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №359/11706/15-ц, провадження №61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі №532/1243/16-ц, провадження №61-34251св18).

Відповідно до статей 4, 5, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Окрім того, нормами цивільного процесуального законодавства України не встановлено права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи, та відповідно залучати співвідповідачів.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову необхідно відмовити за неможливості суду здійснити відповідні стягнення з визначеного Законом органу - Державної казначейської служби, яка до участі у справі не залучена.

Доводи апеляційної скарги відповідача в основному є обґрунтованими та прийняті до уваги судом при вирішенні даного спору.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 08 квітня 2020 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення матеріальної шкоди, інфляції, пов`язаних із значною затримкою соціальних виплат, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак