КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9048/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Гончарука В.П., ухвалене в м. Київ 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, -

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору.

Позов мотивувала тим, що 01 жовтня 2018 року нею укладено кредитний договір № Z06.00603.004389781 з ПАТ «Ідея Банк», за умовами якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 32900 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Банк надав кредит відповідно до п. 1.2 кредитного договору у день підписання даного договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п. 1.14. договору. Згідно з п.п. 1.3 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49 % (маржу банку). Відповідно до п. 1.4 станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 21,99 %. П. 1.11 кредитного договору встановлює сплату позичальником банку щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Кінцевий термін повернення відповідно до п. 6.1 розділу 6 кредитного договору становить 01 жовтня 2021 року включно, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитним договором, згідно п. 5.2 кредитного договору.

Вважає, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача згідно з нормами Законів України «Про захист прав споживачів», «Про захист персональних даних», «Про інформацію», у зв`язку з чим нею неодноразово в досудовому порядку направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте такі вимоги були залишені без задоволення.

На підставі вищевикладеного просила визнати недійсним кредитний договір № Z06.00603.004389781 від 01 жовтня 2018 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам, встановленим ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вона у своєму позові наголосила, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», проте будь-яку довідку чи повідомлення, як окремий документ, із інформацією, встановленою вимогами закону, вона не отримувала і відповідно підпис не ставила. Також ця інформація не доводилась їй в усній формі, що є підставою для визнання договору недійсним згідно ст. 215 ЦК України в зв`язку з недотриманням банком вимог закону щодо істотних умов договору. Однак суд першої інстанції на це уваги не звернув та зазначив, що їй була надана необхідна, доступна, достовірна і своєчасна інформація про умови кредитування, про що свідчить її підпис в цьому договорі.

Вказувала, що суд не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам, встановленим ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В позовній заяві вона зазначила, що п. 1.11 кредитного договору встановлює плату банку за обслуговування кредитної заборгованості. Однак аналіз ст. 1054 ЦК України, ч. 5 ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, однак суд першої інстанції стосовно вищенаведеного не зазначив абсолютно нічого. Посилалася на ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011.

Звертала увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, яку проігнорував суд першої інстанції.

Зазначала, що суд не звернув уваги на порушення пунктом 5.11 кредитного договору норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Вважає, що позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як згідно п. 5.11 кредитного договору фактично встановлено безстрокове право відповідача на таку обробку даних, є порушенням закону, а отже підставою для визнання такого пункту недійсним.

Від відповідача ПАТ «Ідея Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін

Посилався на те, що рішення суду прийняте відповідно до норм чинного матеріального та процесуального закону, а вимоги, зазначені позивачем в апеляційній скарзі є необґрунтованими, надуманими і такими, що не відповідають дійсності; відповідачем наведене спростування доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, 01 жовтня 2018 року ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № Z06.00603.004389781 (а. с. 7), згідно п. 1.1 якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 32900 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 1.2 кредитного договору банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п. 1.14 договору.

Згідно п. 1.3 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49 % (маржу банку).

Згідно п. 1.4 кредитного договору станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 21,99 %.

Згідно п. 3.2.3 кредитного договору позичальник має право відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку у письмовій формі, з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Згідно п. 5.1 кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даному договорі та кредитній справі позичальника у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними, належний йому примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Згідно п. 5.2 кредитного договору, цей договір є укладений з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

В п. 6.1 кредитного договору наведено графік щомісячних платежів за кредитним договором, в якому розписано дату платежу, кількість днів у розрахунковому періоді, деталізованої суми платежу за розрахунковий період, реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту.

В розділі «Підписи сторін» ОСОБА_1 затвердила своїм підписом, що оригінал договору отримала у день його укладення, з умовами та тарифами на послуги банку ознайомлена, згодна, вони їй зрозумілі та вона їх приймає; умови і тарифи цього договору їй зрозумілі, вона з ними ознайомлена, згодна і приймає.

На а. с. 26 - 28 знаходиться копія паспорту споживчого кредиту - Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма) і додаток до нього (графік щомісячних платежів за кредитним договором). Так, у паспорті споживчого кредиту зазначена інформація та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача (тип кредиту - кредит, сума /ліміт кредиту - 32900 грн., строк кредитування 36 місяців, мета отримання кредиту - поточні потреби, спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом, можливі види забезпечення кредиту - без забезпечення, необхідність проведення оцінки забезпечення кредиту - ні, мінімальний розмір власного платежу споживача за умови отримання кредиту на придбання товару/роботи/послуги - 0 %), інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (процентна ставка - 21,99 % річних, тип процентної ставки - змінювана, порядок зміни змінюваної процентної ставки, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору, загальні витрати за кредитом - 45008,10 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом - 75053,76 грн., реальна процентна ставка - 103,96756663 % річних, застереження; порядок повернення кредиту, додаткова інформація, інші важливі правові аспекти, в тому числі: споживач має право відмовитися від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про споживче кредитування»; споживач має право достроково повернути споживчий кредит без будь-якої додаткової плати, пов`язаної з достроковим поверненням. Договором про споживчий кредит може бути встановлений обов`язок повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних нею умов кредитування, та отримання нею всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які можуть мати для неї, в тому числі в разі невиконання нею зобов`язань за таким договором.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на три підстави для визнання кредитного договору недійсним:

1) порушення банком ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки при укладенні кредитного договору банк не надав їй як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, і будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією, встановленою відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вона не отримувала і така інформація в усній формі їй не доводилася;

2) встановлення п. 1.11 кредитного договору плати за обслуговування кредитної заборгованості, що суперечить ч. 5 ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», рішенню Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, постанові Верховного Суду України по справі № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь;

3) порушення п. 5.11 кредитного договору норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8, ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 11 Закону України «Про інформацію», ст. 32 Конституції України оскільки позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних встановлює фактично її безвідкличність.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України (тут і в подальшому норми законів наводяться апеляційним судом в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно п. 2 Прикінцевих і перехідних положень цього Закону, його дія поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом.

Тобто даний Закон України є спеціальним законом, який застосовується до правовідносин в сфері споживчого кредитування, якщо договір про споживчий кредит укладений із 10 червня 2017 року.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач при обґрунтуванні своїх вимог посилалася на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка припинила свою дію 10 червня 2017 року, тобто до укладення кредитного договору, а згідно нової редакції статті 11, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив із того, що правочин, який оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Разом із тим, суд першої інстанції, пославшись на вказане положення закону, фактично його не застосував, наведеного не врахував, залишивши невирішеним питання про відповідність вимогам закону окремих положень оспорюваного кредитного договору.

Так, судом першої інстанції не проаналізовано на відповідність положенням абз. 5, 11 п. 2 ст. 8, ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 11 Закону України «Про інформацію», ст. 32 Конституції України пункту 5.11 кредитного договору, що є однією з підстав даного позову.

Крім того, суд першої інстанції не встановив, чи діяв відповідач ПАТ «Ідея Банк» під час укладення кредитного договору з дотриманням вимог спеціального Закону України «Про споживче кредитування», а усунувшись від встановлення обставин, що мають значення для справи, обмежився загальною фразою, що позивач при укладенні кредитного договору ознайомилася з його умовами та погодилась на його укладення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 роз`яснено, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Також відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 03 червня 2020 року, справа № 520/5345/18: повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Такого обов`язку надання правової кваліфікації судом першої інстанції виконано не було.

Також апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції, що чинним законодавством України надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору в цій частині недійсним.

Наведені висновки здійснені судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, додатком 2 до яких є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить, у тому числі, платежі за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що така форма витрат як плата за обслуговування кредиту, в тому числі, за ведення рахунків (розрахунково-касове обслуговування) існує, передбачається Законами України «Про споживче кредитування» та «Про банки і банківську діяльність» та підзаконним нормативно-правовим актом (постанова НБУ), визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, сама по собі умова в договорі споживчого кредиту щодо плати за обслуговування кредиту дійсно не є несправедливою, однак повинна додатково оцінюватись з точки зору дотримання ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилалася в позові ОСОБА_1 .

Такої оцінки п. 1.11 кредитного договору суд першої інстанції не здійснив.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, відтак рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі і підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 та оцінюючи підставність її вимог про визнання недійсним кредитного договору в зв`язку із ненаданням позивачу як позичальнику всебічної, повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням кредитного договору, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 3, 6, 10 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності). Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу.

Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді та ознайомлення з передбаченою цією частиною інформацією підтверджуються у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Оскільки в паспорті споживчого кредиту, копія якого міститься в матеріалах справи (а. с. 26 - 28), зазначена вся необхідна інформація, встановлена ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», і з якою позивач була ознайомлена під підпис 01 жовтня 2018 року, апеляційний суд приходить до висновку, що кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит.

Виходячи із вищевикладеного, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позивача не було ознайомлено з умовами кредитування в письмовому вигляді.

Доводи апеляційної скарги, що укладення кредитного договору проведене із порушенням ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що, на думку ОСОБА_1 , є підставою для визнання кредитного договору недійсним, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на час укладення кредитного договору не мала поділу на частини і будь-яких вимог щодо інформації, яка має бути повідомлена споживачу при укладенні кредитного договору, не містила взагалі.

Крім того, відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом. Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Виходячи із аналізу наведених вимог закону, ненадання споживачу визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації під час укладення кредитного договору є підставою не для визнання кредитного договору недійсним, а для приведення кредитного договору у відповідність із зазначеною інформацією, однак позивачем даних обставин під час розгляду справи доведено не було.

Апеляційний суд враховує, що правом відмови від договору без пояснення причин протягом 14 днів з дня його укладення, передбаченого ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» і п. 3.2.3 кредитного договору, ОСОБА_1 також не скористалася, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги, що оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого позивачу було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона, не читаючи із-за дрібного шрифту, підписала, сподіваючись на добросовісність працівників банку.

Крім того, позивач не погоджувалася із умовами п. 5.11 кредитного договору, вважаючи його положення про безвідкличність таким, що суперечить вимогам Законів України «Про захист персональних даних», «Про інформацію» і ст. 32 Конституції України.

Згідно п. 5.11 кредитного договору, позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє банк від обов`язку повідомлення про передачу його персональних даних пов`язаним товариства банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону та цього договору. Позичальник підтверджує, що отримав повідомлення про включення інформації про позичальника до бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах, визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про права позичальника, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про позичальника, для виконання зазначеної мети.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Разом із тим, як вбачається з п. 5.11 кредитного договору, позичальник надає згоду на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних, і дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування, відтак посилання позивача на неправомірність положень договору про невідкличність його згоди на обробку персональних даних є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, за змістом п. 5.11 кредитного договору позивач не позбавлений права в будь-який час письмово скасувати наданий ним дозвіл на обробку банком його персональних даних, проти чого не заперечував і відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, відтак доводи позову та апеляційної скарги в цій частині щодо невідповідності п. 5.11 кредитного договору вимогам наведених вище вимог законів свого підтвердження під час розгляду справи також не знайшли.

Апеляційний суд враховує, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача із заявою про скасування своєї згоди на використання та обробку персональних даних, і що відповідачем у задоволенні цієї заяви було відмовлено.

Разом з тим, доводи позовної заяви та апеляційної скарги в частині несправедливості положень п. 1.11 кредитного договору є обґрунтованими, виходячи із наступного.

Згідно з п. 1.11 кредитного договору позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; - надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; - опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Тобто, оспорюваним п. 1.11 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт 1.11 кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Висновки апеляційного суду в цій частині здійснені з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову і визнання недійсним п. 1.11 кредитного договору в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково.

Визнати недійсним положення п. 1.11 кредитного договору від 01 жовтня 2018 року № Z06.00603.004389781, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.