КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 756/8776/17
Головуючий у першій інстанції - Майбоженко А.М.
Номер провадження № 22-ц/824/8348/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» Сафір Ф.О. звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 29 вересня 2008 року у розмірі 12 674,82 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та банком було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з врахуванням внесених відповідачем коштів на погашення кредиту утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 31 травня 2017 року становить 12 674,82 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 762,77 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 8670,39 грн, заборгованості за пенею та комісією - 2400 грн, а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн - штраф (фіксована частина), 591,66 грн - штраф (процентна складова).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального та матеріального права, а рішення ухвалено за невідповідності висновків суду обставинам справи. Окрім того, апелянт вказує, що судом не було надано належної правової оцінки наданим доказам, зокрема анкеті-заяві та розрахунку заборгованості, які свідчать, на думку апелянта, про факт укладення кредитного договору та правові підстави виникнення заборгованості. Апелянт вважає, що підпис відповідача у вказаній анкеті-заяві свідчить про те, що останній був проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Враховуючи вищевикладене, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. просила скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Окрім того, вказано, що вказані документи не містять підпису позичальника, а тому не можна вказане розцінювати як частину кредитного договору. Враховуючи вказане, суд першої інстанції зазначив про необґрунтованість вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентам, пені та комісії, а також штрафів. Також суд першої інстанції вказав, що оскільки відповідачем по справі 03 лютого 2020 року було сплачено на рахунок банку суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі 762,80 грн, то у вказаній частині позовні вимоги задоволенню також не підлягають.

Апеляційний суд частково не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони не в повній мірі відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2008 року між ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «Приватбанк» (а.с.8).

Своїм підписом в анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердив те, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, а також зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті АТ КБ «Приватбанку».

Відповідно до вказаної анкети-заяви позичальником обрано вид кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», кредитний ліміт становить 500 грн, базова відсоткова ставка по кредиту становить 2,5% на місяць.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ КБ «Приватбанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, і що відповідач поставив підпис в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Судом першої інстанції було правомірно встановлено факт того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, відповідно до якої вказано, що обрано вид кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», кредитний ліміт становить 500 грн, базова відсоткова ставка по кредиту становить 2,5% на місяць (а.с.8).

Окрім того, матеріали справи також містять заяву ОСОБА_1 , відповідно до якої останній визнає заборгованість за кредитним договором у розмірі 762,77 грн, а решту позовних вимог не визнає. До вказаної заяви було долучено оригінал квитанції про сплату 03 лютого 2020 року заборгованості за тілом кредиту на суму 762,80 грн (а.с.78-79).

Таким чином, відповідач по справі сплатив наявну заборгованість за тілом кредиту, а тому позовні вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають.

Також матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 про сплату ним судового збору на користь банку у розмірі 1600 грн, до якої також додано оригінал квитанції на вказану суму (а.с.89-90).

Щодо доводів апелянта про наявність правових підстав для стягнення відсотків за кредитом та нарахованої комісії, пені та штрафів, то слід зазначити наступне.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається із анкети-заяви від 29 вересня 2008 року базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору визначена у розмірі 2,5 % на місяць (а.с.8).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність визначеної процентної ставки в анкеті-заяві від 29 вересня 2008 року.

Враховуючи зазначене, обґрунтованими є доводи позивача щодо визначення процентної ставки в підписаній відповідачем анкеті-заяві.

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №136/840/17 (провадження № 61-2518св18).

Разом з тим, наданий розрахунок заборгованості за період з 29 вересня 2008 року по 31 травня 2017 року містить різні варіації відсоткової ставки, такі як: 30%, 34,80%, 43,20%.

Зазначених умов одностороннього збільшення процентної ставки підписаний між сторонами кредитний договір не містить.

Виходячи із умов кредитування, які підписані відповідачем, та відсутності в матеріалах справи доказів наявності його письмової згоди на збільшення процентної ставки, колегія суддів дійшла висновку, що наведений в розрахунку розмір заборгованості на суму 8670,39 грн є неправильним, проценти необхідно нараховувати виключно на тіло кредиту за процентною ставкою 2,5% в місяць ( 30% річних). Таким чином, до стягнення підлягають проценти, які нараховані у розмірі 2,5% (30% річних) на місяць за період з 29 вересня 2008 року по 29 серпня 2014 року, оскільки в подальшому банком було самостійно змінено відсоткову ставку.

Таким чином, з відповідача на користь банку підлягають стягненню нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 76,60 грн.

Окрім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29 вересня 2008 року, посилався на Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку».

Посилання апелянта на те, що анкета-заява містить відмітку про те, що відповідач по справі отримав пам`ятку клієнта й тарифи банку й ознайомився з ними під підпис колегією суддів відхиляються, оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається підтвердження того, що відповідачем отримано та ознайомлено його під підпис з «Умовами та правилами надання банківських послуг».

Дані документи є складовою договору про надання банківських послуг, а отже на підставі наявних в матеріалах справи доказів не можна встановити, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору.

Зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Апеляційний суд враховує, що до апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» надано виписку з особового рахунку ОСОБА_1 за період з вересня 2008 року по лютий 2020 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки позивачем не надано докази неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, вони не приймаються апеляційним судом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи і аргументи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за кредитом.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 76,60 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв