Справа № 465/1434/19 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/811/1229/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю ОСОБА_1 , представника КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Сокальського Д.А.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення моральної і матеріальної шкоди, упущеної вигоди та визнання недійсності проведення судово-психіатричної експертизи, -

ВСТАНОВИЛА:

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення моральної і матеріальної шкоди, упущеної вигоди та визнання недійсності проведення судово-психіатричної експертизи залишено без розгляду.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції на надав належної уваги її клопотанню про звільнення від сплати судового збору, не надав правової оцінки тих обставин, на які покликається позивач, натомість формально послався на те, що наведені в клопотанні обставини не свідчать про наявність підстав для звільненні позивачки від сплати судового збору.

Вказує, що оскаржувана ухвала є передчасною, прийнятою без ретельного і всебічного дослідження й оцінки відповідно до ст. 89 ЦПК України, без належної і обґрунтованої мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи постанову, ухвалу всупереч ст 260 ЦПК України, всупереч ст 263 ЦПК України без додержання засад верховенства права, без додержання норм законності, висновків постанов Верховного суду, наведених нею рішень ЄСПЛ, без обґрунтувань і повного і всебічного з`ясування обставин, на які позивачка посилалась як на підставу своїх вимог і заперечень, без реального і ретельного дослідження доказів в судовому засідання з наданням робити пояснення.

Просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з новим складом суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Сокальського Д.А. на її заперечення,перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення моральної і матеріальної шкоди, упущеної вигоди та визнання недійсності проведення судово-психіатричної експертизи.

У підготовчому засіданні 09 грудня 2019 року судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 від 15 квітня 2019 року про звільнення її від сплати судового збору за подання позовної заяви, та задоволено клопотання представника відповідача КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Сокальського Д.А. про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення моральної і матеріальної шкоди, упущеної вигоди та визнання недійсності проведення судово-психіатричної експертизи без руху у зв`язку з порушеннями вимог ст.ст.175,177 ЦПК України при зверненні до суду з даним позовом.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення моральної і матеріальної шкоди, упущеної вигоди та визнання недійсності проведення судово-психіатричної експертизи залишена без руху та запропоновано позивачу, протягом п`яти днів з дня отримання ухвали, усунути вказані недоліки позовної заяви, попередивши, що у випадку невиконання даної ухвали позовна заява буде залишена без розгляду відповідно до п.8 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Франківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2019 року були усунуті частково, тому наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Враховуючи вищенаведене, положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані. (Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 686/114/16-ц провадження № 61-16723св18).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання ухвали суду позивачем подано заяву від 09 січня 2020 року про усунення недоліків, в якій частково були усунуті недоліки позовної заяви, однак не було додано до матеріалів справи документ на підтвердження сплати судового збору у розмірі 768,40 гривень.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", в ухвалі повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу від 09 грудня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового зборута вважаючи надані ОСОБА_1 докази на підтвердження клопотання про звільнення недостатніми для висновку про майновий стан позивача, а також постановляючи оскаржувану ухвалу від 11 лютого 2020 року та вирішуючи питання про наявність підстав залишення позову без розгляду та можливість звільнення позивачки від сплати судового збору не навів мотивів такої відмови у клопотанні, з урахуванням того, що ОСОБА_1 частково було усунуто недоліки позовної заяви.

Крім того, суд першої інстанції не зазначив, які саме документи необхідно надати ОСОБА_1 для того, щоб скористатися правом на звільнення від сплати судового збору, і зробив передчасний висновок про невиконання нею вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху та наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції

ОСОБА_1 повторно звернулася до Львівського апеляційного суду з клопотанням про звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року, покликаючись на те, що вона є безробітною, з березня 2020 року і по даний час не отримує жодного доходу, перебуває у складних життєвих умовах, крім того покликається на незадовільний стан здоров`я. На підтвердження вказаних доводів скаржником долучено медичні довідки від 19 серпня 2019 року та 07 лютого 2020 року, 24 березня 2020 року та листок непацездатності від 27 лютого 2020 року, довідку з Пенсійного фонду України форми ОК -5.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України встановлено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. За змістом ч. 3 ст. 136 ЦПК України з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

З урахуванням вищенаведеного, тієї обставини, що скаржник є малозабезпеченою особою ( а фактично без засобів для існування), має проблеми зі здоров`ям, колегія суддів вважає за можливе клопотання задовольнити, звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 375, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору в сумі 420 гривень 40 копійок за подання апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2020 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.