Ухвала

11 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 707/2982/19

провадження № 61-10804ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 березня 2020 року, додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, яким просив, після уточнення вимог, визнати автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2006 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 44600,00 грн, зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , спільною сумісною власністю подружжя сторін. При розділі вказаного спільного майна виділити автомобіль позивачу, визнавши за ним право власності на нього та стягнувши з позивача на користь відповідача грошову компенсацію за 1 / 2 частину вартості майна в сумі 22 300,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що 09.09.2006 між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 19 грудня 2016 було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До державної реєстрації шлюбу (з вересня 2005 року) сторони проживали у найманій позивачем квартирі за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. В цей час позивач працював не офіційно, як найнятий водій для внутрішніх перевезень пасажирів на таксі, тобто по суті орендуючи транспортний засіб. Плануючи подальше спільне проживання та створення нової сім`ї, позивач та відповідач, яка в той час працювала офіційно фармацевтом у аптечному кіоску, що розташовувався у приміщенні КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги», вирішили мати власний транспортний засіб і використовувати його офіційно, для внутрішніх перевезень пасажирів на таксі, щоб отримувати спільний дохід для їх сім`ї.

Оскільки ОСОБА_2 працював неофіційно, а відповідач мала підтвердження офіційних доходів, ними спільно було прийнято рішення про придбання для вищезазначених цілей автомобілю у кредит. На початку березня 2006 року на ім`я відповідача у відділенні №362 АКІБ «УкрСиббанк» було оформлено кредитний договір №408, строком на 4 роки. За рахунок коштів даного кредиту, через автосалон ТОВ «Черкаси-Авто» сторонам було надано у користування до моменту погашення кредитних зобов`язань - спірний автомобіль Daewoo Lanos, вартістю - 47 000 грн.

У квітні 2006 року позивач був зареєстрований ФОП з основним видом діяльності по коду КВЕД 60.23.0 (діяльність нерегулярного пасажирського транспорту) та став використовувати спільний автомобіль як таксі, для утримання сім`ї та виплати щомісячних платежів по погашенню зобов`язань за кредитним договором.

Під час спільного проживання з відповідачем та на даний момент спірним автомобілем користується виключно позивач. Він сплачував кошти по кредитних зобов`язанням, які взяла на себе відповідач для отримання у власність автомобіля, оскільки у сторін народилася дитина і відповідач здійснювала догляд за сином, до досягнення ним 3-х річного віку, а позивач був змушений працювати один щоб утримувати сім`ю. Відповідач не мала права керувати транспортними засобами у зв`язку із відсутністю посвідчення водія.

У 2008 році позивач продав частину належної йому квартири та отримав кошти в сумі - 5 000,00 грн , які 26 серпня 2008 року було перераховано на його депозитний рахунок в АТ «УкрСиббанк» і 23 лютого 2009 року знято в сумі - 10 000,00 грн, з метою повного погашення та припинення зобов`язань за кредитним договором для придбання спірного автомобіля.

26 квітня 2011 року проведено державну реєстрацію права власності автомобіля за відповідачем.

На сьогодні сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спірного автомобіля. В натурі це майно поділити не можливо, спільне його використання є також неприйнятним в силу того, що сторони припинили спільне проживання. Єдиним способом вирішення спору щодо користування даним спільним майном, на думку позивача, є сплата ним на користь відповідача грошової компенсації за 1 / 2 частину ринкової вартості автомобіля та визнання за ним права власності на це майно з припиненням права спільної сумісної власності.

Позивач додатково зазначає про те, що спільний автомобіль протягом тривалого часу і на сьогодні утримується ним самостійно та є єдиним джерелом його заробітку (таксі). Після розлучення син залишається проживати разом зі позивачем та адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на його утриманні. Дитина займається у секції футболу і проходить випробування в футбольній академії ФК «Динамо Київ», що передбачає часті поїздки на тренування до міста Київ, які позивач забезпечує сину, виключно за допомогою даного транспортного засобу.

Позивач вніс на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі половини його ринкової вартості, що визначена звітом про проведення незалежної оцінки ринкової вартості КТЗ, у сумі 22 300,00 грн.

Такі обставини стали підставами для звернення з цим позовом до суду для захисту прав позивача, як співвласника спільного майна сторін.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 березня 2020 року позовні вимоги у справі задоволено частково та визнано автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, сірого кольору, 2006 року виписку, державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та вирішено здійснити поділ майна, а саме - визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку вказаного автомобіля, визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 384,20 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2020 року апеляційні скарги позивача та відповідача - задоволено частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна - задоволено частково.

Визнано автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , вартістю 44600,00 грн., зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Daewoo Lanos TF69Y, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Daewoo Lanos TF69Y, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року поновлено відповідачу строк на звернення із відповідною заявою, яку задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 2 500,00 грн витрат на правничу допомогу, в іншій частині заяви - відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2020 року апеляційні скарги позивача та відповідача - задоволено частково.

Додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна - скасовано.

Заяву відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення - залишено без задоволення.

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 березня 2020 року, додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2020 року, у якій заявник просив скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

За змістом пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання майна (автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2006 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 44 600,00 грн, зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 ), спільною сумісною власністю подружжя сторін, виділення вказаного майна позивачу, шляхом визнання за ним права власності та стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації за 1/2 частину вартості майна в сумі 22 300,00 грн що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики, а тому справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Відтак, справа є малозначною, в силу змісту правовідносин та їх регулювання не представляє значної складності, ціна позову в якій не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 250 = 525 500, 00 грн) та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність виключень передбачених статтею 389 ЦПК України необхідних для оскарження судових рішень у малозначних справах.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 березня 2020 року, додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 19 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко