Справа № 303/7058/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

за участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Мукачівське лісове господарство» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 грудня 2019 року,у складі судді Кость. В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Мукачівське лісове господарство» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.

Позов мотивує тим, що його звільнення було незаконним, оскільки відповідно до наказу від 22 лютого 2019 року №27-к його звільнено на підставі п. 7-1 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв`язку з набранням сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника було притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення. Однак стаття 36 КЗпП України не передбачає таку підставу для звільнення, а пункт 7-1 як підставу припинення трудового договору передбачає укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення.

Також вказує на те, що по сьогоднішній день відсутнє будь-яке рішення суду, яке набрало законної сили щодо притягнення позивача до відповідальності за вчинене корупційне правопорушення.

Також позивач просив поновити йому строк на подання позову до суду, оскільки копії документів про його звільнення була надані йому 25.06.2019 року, відповідь на заяву про його поновлення отримана ним 28.09.2019 року. Крім того, в наданих письмових поясненнях вказує на те, що незаконне звільнення спричинило загострення його хронічних захворювань, внаслідок яких він тривалий час хворів.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра лісу Мукачівського лісництва на підприємстві Державне підприємство «Мукачівське лісове господарство». Стягнуто з державного підприємства «Мукачівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 суму 37121,20 гривень (тридцять сім тисяч сто двадцять одну гривню 20 копійок) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 лютого 2019 по 20 грудня 2019 року без урахування податків і зборів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Державне підприємство «Мукачівське лісове господарство» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заявленого позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд дійшов помилкових висновків про поважність причин пропуску строку звернення до суду і безпідставно його поновив; суд також не врахував, що в позовній заяві позивач не просив скасувати наказ про його звільнення, а лише просив поновити його на роботі, а тому неправомірно поновив його на роботі; також вказує, що з часу відсторонення позивача з посади на дану посаду прийнятий інший працівник, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу і його не подав.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 6 жовтня 2000 року позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу з 9 жовтня 2000 року в Мукачівське лісництво звалювачем лісу 6 розряду (наказ №89-к від 06.10.2000, а.с. 4).

Згідно з даними копії трудової книжки 16.05.2002 року позивача на підставі наказу від 16.05.2002 №45-к переведено лісником в Мукачівське лісництво.

На підставі наказу від 1 квітня 2010 року № 149-к позивача було переведено на посаду майстра лісу Мукачівського лісництва (а.с. 5),

Згідно із наказом від 22 лютого 2019 року №27-к позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи з 25 лютого 2019 року з посиланням на пункт 7-1 статті 36 Кодексу законів про працю України (набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення) Підставою даного наказу, як зазначено в самому наказі, є: постанова Мукачівського міськрайонного суду від 21.12.2018 року, постанова Закарпатського апеляційного суду від 24.01.2019 та стаття 285 КУпАП (а.с. 6).

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що позивача із займаної посади звільнено без законних підстав і порушені його трудові права підлягають захисту.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч.2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року і набрала чинності для України 16.06.1995 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про поновлення на роботі працівника, звільненого з ініціативи роботодавця, саме на останнього покладається тягар доведення законності такого звільнення. Будь-які сумніви в законності такого звільнення повинні тлумачитися в користь працівника.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 7-1 ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення.

Обмеження після припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави, місцевого самоврядування визначені ст.26 Закону України «Про запобігання корупції»

Згідно з даною нормою вказаного Закону, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, особам, уповноваженим на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, забороняється: 1) протягом року з дня припинення відповідної діяльності укладати трудові договори (контракти) або вчиняти правочини у сфері підприємницької діяльності з юридичними особами приватного права або фізичними особами - підприємцями, якщо особи, зазначені в абзаці першому цієї частини, протягом року до дня припинення виконання функцій держави або місцевого самоврядування здійснювали повноваження з контролю, нагляду або підготовки чи прийняття відповідних рішень щодо діяльності цих юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців; 2) розголошувати або використовувати в інший спосіб у своїх інтересах інформацію, яка стала їм відома у зв`язку з виконанням службових повноважень, крім випадків, встановлених законом; 3) протягом року з дня припинення відповідної діяльності представляти інтереси будь-якої особи у справах (у тому числі в тих, що розглядаються в судах), в яких іншою стороною є орган, підприємство, установа, організація, в якому (яких) вони працювали на момент припинення зазначеної діяльності. Порушення встановленого пунктом 1 частини першої цієї статті обмеження щодо укладення трудового договору (контракту) є підставою для припинення відповідного договору. Правочини у сфері підприємницької діяльності, вчинені з порушенням вимог пункту 1 частини першої цієї статті, можуть бути визнані недійсними. У разі виявлення порушень, передбачених частиною першою цієї статті, Національне агентство звертається до суду для припинення трудового договору (контракту), визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту даних норм законодавства Кодекс законів про працю України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (22 лютого 2019 року) не передбачав такої підстави для звільнення, як набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, а п. 7-1 частини 1 статті 36 вказаного Кодексу підставою припинення трудового договору передбачає укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що трудовий договір з ОСОБА_1 припинено у зв`язку з укладанням такого всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення.

Суд першої інстанції правильно зазначив і дійшов вірного висновку, що у даній справі не встановлено обставин щодо укладання трудового договору всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення. Кодекс законів про працю України не містить такої підстави для припинення трудового договору як набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення.

З врахуванням наведеного висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без достатніх на те правових підстав і незаконно, є обґрунтованим і відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і не заслуговують на увагу.

Окрім того, постанова Мукачівського міськрайонного суду від 21.12.2018 року, яка слугувала підставою для звільнення позивача, не набрала законної сили, оскільки постановою Закарпатського апеляційного суду від 10.05.2019 року поновлено строк її апеляційного оскарження і станом на даний час апеляційний розгляд справи не завершено. (а.с.9).

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно поновлено позивачу строк звернення до суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому норми Кодексу законів про працю України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини, що створювали непереборні перешкоди для своєчасного звернення до суду, які підтверджені належними доказами.

Встановлено, що ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення від 22 лютого 2019 року №27-к. В цей день він також отримав трудову книжку.

В якості причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що документи про звільнення отримані ним 25.06.2019, відповідь від відповідача на його звернення щодо звільнення отримана ним тільки 28.09.2019 року, а апеляційна скарга на постанову Мукачівського міськрайонного суду від 21.12.2018 до цього часу не розглянута, тому просив поновити строки звернення до суду. Також вказує на загострення хронічних захворювань та перебування на стаціонарному лікуванні та амбулаторному лікуванні.

Вирішуючи питання про поновлення строку, суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у § 35 рішення від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд першої інстанції правильно встановив, що вказані позивачем у позові причини поважності пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом, а саме його хвороба (стабільна стенокардія напруги, кардіосклероз атеросклеротичний, гіпертонічна хвороба та ін.), є поважною причиною пропуску строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки право на працю є основним конституційним правом громадян України, а наявні у позивача захворювання свідчать про їх хронічний характер, що підтверджується відповідними медичними документами. А саме, зазначені у Виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №5526/500 за 2018 рік захворювання (стабільна стенокардія напруги, кардіосклероз атеросклеротичний, гіпертонічна хвороба та ін.) мали також фактичну наявність і протягом 2019 року, про що свідчать дані медичних довідок про перебування позивача на амбулаторному лікуванні в окремих часових проміжках березня та липня 2019 року із зазначенням діагнозу кардіосклероз атеросклеротичний з кризовим перебігом.(а.с.37-39).

Судом першої інстанції правильно зазначено, що наявні у позивача захворювання серцево-судинної системи, об`єктивно перешкоджали йому своєчасно реалізувати своє право щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, і такі висновки суду узгоджується з позицією Верховного Суду, яка зазначена у постанові від 21 березня 2018 року у справі №336/3679/17.

З врахуванням наведеного, судом обґрунтовано поновлено позивачу строк звернення за вирішенням спору про поновлення на роботі. Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

За вказаних обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заявлений позов та захистив порушені права позивача.

Рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Мукачівське лісове господарство» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 липня 2020 року.

Головуючий:

Судді: