П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року місто Київ

справа № 369/1402/18

провадження №22-ц/824/7065/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Заверухою Ігорем Леонідовичем,

на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Ковальчук Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних відповідно до вимог ст.625 ЦК України.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі виконання попередньої домовленості між позивачем та ОСОБА_2 щодо укладення між ними в майбутньому договору позики, позивач 3 вересня 2016 року здійснив переказ грошових коштів з власного клієнтського рахунку в банку HSBC на рахунок відповідачки в ПАТ КБ «ПриватБанк» 60000 доларів США. 17 березня 2017 року на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення грошових коштів в сумі 60000 доларів США. Відповідачем вимога отримана 21 березня 2017 року. Відповідачка ОСОБА_2 відмовилася повертати грошові кошти.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року , залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року, задоволені вимоги позивача та стягнуто з ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти в сумі 60000 доларів США.

Оскільки в даному зобов`язанні строк виконання встановлений не був, такий строк визначається за приписами ч.2 ст.530 ЦК України . Враховуючи, що вимога про повернення грошей була отримана відповідачем 21 березня 2017 року, строк прострочення виконання грошового зобов`язання складає 638 календарні дні.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив на підставі ст.625 ЦК України стягнути з відповідача 3% річних від суми основного боргу в розмірі 3146,30 доларів США.

У липні 2019 року позивач збільшив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача суму 3% річних за увесь період прострочення зобов`язання, що становить 4493 доларів США.

Заочним рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 3% річних за період з 5 грудня 2018 року по 19 грудня 2018 року у розмірі 73,97 доларів США, що в еквіваленті станом на 13 листопада 2019 року становить 2195 грн.43 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року і ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 суму 3 % річних за увесь період прострочення зобов`язання щодо оплати 60000 доларів США, що станом на 26 вересня 2019 року становило 4493 долари США із вказівкою еквіваленту суми боргу в гривні на день проголошення рішення суду. В апеляційній скарзі посилається на те, що висновки суду в частині визначення періоду прострочення виконання зобов`язання, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та обставин справи.

Зокрема, посилається на те, що зобов`язання між сторонами виникло не на підставі судового рішення, яке набрало чинності 5 грудня 2018 року, а на підставі акту цивільного законодавства - ст.1212 ЦК України та юридичного факту - спливу 29 березня 2017 року встановленого кредитором строку виконання зобов`язання. Висновок суду про виникнення зобов`язання із судового рішення є помилковим.

Судом установлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 60000 доларів США та судовий збір в сумі 8320 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Установлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США та судовий збір у розмірі 8 320 грн..

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції - без змін.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 коштів в розмірі 60000,00 дол. США набрало законної сили 5 грудня 2018 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року, яке набрало законної сили 5 грудня 2018 року, виникло грошове зобов`язання, за прострочення виконання якого наступає відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, у вигляді сплати 3 % річних за період з 5 грудня 2018 року по 19 грудня 2018 року в сумі 73,97 доларів США, що в еквіваленті станом на 13 листопада 2019 року становить 219 грн.43 коп.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виковуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Судами у справі № 759/1206/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів встановлено, що 17 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 60 000,00 дол. США через недосягнення згоди щодо істотних умов договору позики, який сторони планували укласти. Ця вимога отримана ОСОБА_2 27 березня 2017 року, однак кошти не повернуті.

Правовідносини, які склалися між сторонами у вищевказаній цивільній справі виникли у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, що регулюється положеннями Глави 83 ЦК України.

Звертаючись до суду з вказаним позовом про стягнення з ОСОБА_2 3% річних, позивачем з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог заявлено до стягнення 4493 дол. США за період з 29 березня 2017 року по 26 вересня 2019 року.

Тобто, зобов`язання між сторонами у справі, рішення по якій переглядається судом апеляційної інстанції, виникло не на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 05 грудня 2018 року , а на підставі акту цивільного законодавства - статті 1212 ЦК України та юридичного факту - спливу 29 березня 2017 року встановленого кредитором строку виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановленим актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Проте, за змістом статті 11 ЦК України, зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Вказаний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі № 918/1487/17.

Таким чином, доречним є посилання представника позивача в апеляційній скарзі щодо того, що висновок суду про виникнення зобов`язань із судового рішення (05 грудня 2018 року), є помилковим. А відповідно, обов`язок відповідача повернути грошові кошти, що кореспондується із правом позивача вимагати повернення даних коштів є момент спливу встановленого у Вимозі від 17 березня 2017 року строку для виконання ОСОБА_2 свого зобов`язання щодо повернення безпідставно отриманих коштів- 29 березня 2017 року .

Окрім цього, також є помилковим висновок суду про стягнення 3% річних, який становить період до 19 грудня 2018 року включно.

Як вбачається, представником позивача подавалися до суду першої інстанції заяви про збільшення позовних вимог (ас. 48-49, 101). Вказані заяви були прийняті судом першої інстанції. Проте, надаючи оцінку стосовно періоду стягнення боргу, суд його визначив помилково.

За загальним правилом, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат не є санкцією передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

З матеріалів справи вбачається, що на день звернення представника позивача до суду із заявою про збільшення позовних вимог та стягнення 3% річних за період з 29 березня 2017 року по 26 вересня 2019 року в розмірі 4493,00 дол. США - сума коштів у розмірі 60 000,00 дол. США не повернута. Тому, колегія суддів вважає за необхідне визначити період стягнення 3% річних з 27 березня 2017 року по 26 вересня 2019 року та стягнути з ОСОБА_2 4493,00 дол. США.

Колегія суддів вважає розрахунок боргу в розмірі 4 493, 00 дол. США за період з 27 березня 2017 року по 26 вересня 2019 року , наведений представником позивача (ас. 102) ,вірним. Заперечень відповідачем на вказаний розрахунок боргу не подано, як і не подано свого контррозрахунку.

Сума трьох процентів річних, нарахована на підставі ст. 625 ЦК України, може бути визначена у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Не є порушенням матеріального права визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Вказаний висновок міститься у постанові ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд у складі колегії суддів встановив, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, які мали правове значення для її вирішення, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з ухваленням нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 3% річних за період з 29.03.2017 по 26.09.2019 в розмірі 4 493,00 дол. США.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом ухвалено рішення на користь позивача, розподілу підлягають судові витрати, понесені ним при розгляді справи та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 412,98 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 3 619,47 грн., що разом складає 6032,45 грн.

В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Заверухою Ігорем Леонідовичем - задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) суму трьох процентів річних за період прострочення грошового зобов`язання з 27 березня 2017 року по 26 вересня 2019 року в розмірі 4 493 (чотири тисячі чотириста дев`яносто три) дол.США 00 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 6 032 (шість тисяч тридцять дві) грн. 45 коп. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус