ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/682/18 Номер провадження 22-ц/814/1104/20Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник позивача адвокат Фесенко Ю.О.

представник відповідача адвокат Пономарьов М.М.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Стасовського Миколи Васильовича

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 15 січня 2019 року, ухвалене суддею Ощинською Ю. О., повний текст рішення складено - 24 січня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Васілко", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Управління Держпраці у Полтавській області, про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та різниці компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Васілко» та просила скасувати наказ ТОВ «Васілко» № 012-К від 27 квітня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити її на посаді головного бухгалтера ТОВ «Васілко», стягнути з ТОВ «Васілко» середній заробіток за час вимушеного прогулу із-за незаконного звільнення у розмірі 7 816,14 грн., різницю грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 768,87 грн. та моральну шкоду за незаконне звільнення у розмірі 14 514,02 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01 грудня 2016 року по 12 грудня 2016 року вона працювала за сумісництвом на посаді головного бухгалтера ТОВ «Васілко», а 12 грудня 2016 року її призначено на посаду головного бухгалтера даного підприємства. 30 листопада 2016 року між директором ТОВ «Васілко» та нею, як головним бухгалтером, укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Наказом відповідача № 012-К від 27 квітня 2018 року її звільнено з займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України у зв`язку з вчиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до неї як працівника, що безпосередньо обслуговує грошові цінності. З даним наказом не погоджується та вважає його незаконним з огляду на наступне. Так, при прийнятті на роботу їй було передано матеріальні цінності: штампи, службовий мобільний телефон, робочий ноутбук, паролі та інші матеріальні цінності, до складу яких не входили грошові кошти, товарні та культурні цінності, а тому вважає, що оскільки їй, як головному бухгалтеру ТОВ «Васілко», не ввірено обслуговування грошових цінностей, то і звільнення її у зв`язку із втратою довір`я є протиправним та таким, що порушує її права. Також посилається на наявність порушення порядку проведення службового розслідування, висновок якого є підставою звільнення її з посади, а саме, що вона з таким висновком не ознайомлювалася, жодним чином не повідомлялася про факт проведення службового розслідування відносно неї. Іншим грубим порушенням законодавства з боку відповідача вважає звільнення її з посади під час перебування на лікарняному. Окрім цього зазначає, що згідно розрахункової відомості їй було нараховано всі суми, що належали на час звільнення, лише 11 травня 2018 року, що є грубим порушенням вимог законодавства. Вважає, що грошова компенсація частини невикористаної щорічної відпустки у зв`язку з підвищенням окладу, заробітної плати відповідної посади виплачена їй не у повному обсязі, а тому з підприємства підлягають стягненню ще 768,87 грн. При цьому вказує, що внаслідок протиправних дій товариства, що виразилося у недбалому та зухвалому ставленні до неї з боку керівництва, вона зазнала моральної шкоди, під якою розуміється шкода її здоров`ю у розмірі 9 514,02 грн. та приниження честі та гідності, яку вона оцінює у 5 000,00 грн. Просила також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 9 000 грн.

27.11.2018 р. позивач подала суду заяву про доповнення та уточнення позовних вимог, в якій підтримала заявлені позовні вимоги, крім вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку збільшила та просила стягнути з відповідача на свою користь 126 795,16 грн. (т.1 а.с. 190-193).

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 15 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Васілко", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Управління Держпраці у Полтавській області, про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та різниці компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди - відмовлено у повному обсязі (т.2 а.с. 21-27).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність винних дій позивача при виконанні нею трудових обов`язків знайшли своє підтвердження матеріалами справи, при цьому позивач, як головний бухгалтер ТОВ «Васілко», є особою, яка безпосередньо обслуговувала грошові або товарні цінності, що дає підстави для втрати довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, встановивши, що у день звільнення 27 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 весь день перебувала на робочому місці, а до лікаря звернулася вже після закінчення робочого часу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що звільнення позивача відбулося у період її перебування на лікарняному.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2019 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стасовського М.В. залишено без задоволення. Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 15 січня 2019 року - залишено без змін (т.2 а.с. 91-101).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року постанову Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с. 146-150).

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що встановивши, що при проведенні службового розслідування відповідачем у багатьох актах списання матеріальних цінностей виявлено підроблення підпису відповідальної за це особи, про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України, позивач у присутності колег зізнавалася, що підробляла підписи у актах списання матеріальних цінностей, що підтверджено показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, суди обґрунтовано вважали, що позивачем вчинялися дії, які дали підстави для втрати довіри до неї з боку роботодавця і доводи касаційної скарги наведеного не спростовують. При цьому, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд, встановивши, що звільнення позивача з роботи відбулося у період перебування її на лікарняному, дійшов помилкового висновку, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було порушено вимог трудового законодавства, оскільки відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, посилання апеляційного суду на те, що позивач 27 квітня 2018 року перебувала на робочому місці, а до лікаря звернулася після закінчення робочого дня, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки встановлено, що в день звільнення (27 квітня 2018 року) позивач перебувала на лікарняному, що підтверджує її тимчасову непрацездатність.

Таким чином, з урахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 12 лютого 2020 року, предметом даного апеляційного розгляду є апеляційна скарга щодо законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі з підстав звільнення у період тимчасової непрацездатності, відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із-за незаконного звільнення, про стягнення різниці грошової компенсації за невикористані дні відпустки, про стягнення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Стасовський М.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга (у визначених межах даного апеляційного розгляду) мотивована тим, що звільнення особи під час тимчасової втрати непрацездатності не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність, що відповідає висновкам постанови Верховного Суду від 12.09.2018 р. у справі №127/21890/16-ц. Суд першої інстанції, встановивши, що позивач дійсно з 27.04.2018 р. по 07.05.2018 р. проходила амбулаторне лікування, неправомірно прийшов до висновку про законність звільнення позивача з роботи, також неправомірно відмовив у задоволенні інших позовних вимог, пов`язаних з незаконним звільнення позивача.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч.1 ст. 412 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що відповідно до записів у трудовій книжці серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 01.12.2016р. по 12.12.2016 р. працювала за сумісництвом у ТОВ «Васілко» на посаді головного бухгалтера, 13.12.2016 р. прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ «Васілко» ( т.1а.с. 22-24).

30.11.2016 р. між ТОВ «Васілко», в особі генерального директора Вільгельмом Кольмбауером, та працівником, головним бухгалтером ОСОБА_1 , укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого працівник, що виконує обов`язки і роботу безпосередньо пов`язану з прийманням, обліком, зберіганням та видаванням матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереженості матеріальних цінностей, переданих йому для зберігання роботодавцем, і у зв`язку з викладеним зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей роботодавця і вживати заходів для відвернення заподіяння їх шкоди; своєчасно повідомляти роботодавця про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження переданих йому для зберігання матеріальних цінностей; вести облік складати і надавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки переданих йому на зберігання матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації переданих йому цінностей (т.1 а.с. 17).

Наказом генерального директора В.Г. Кольмбауера № 012-К від 27.04.2018 р. ОСОБА_2 звільнено з роботи у зв`язку з вчиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до неї як до працівника, що безпосередньо обслуговує грошові цінності (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Підстава звільнення: висновок про проведення службового розслідування від 26.04.2018 (т.1 а.с. 12).

В частині звільнення ОСОБА_1 під час перебування на лікарняному, суд першої інстанції встановив наступне.

Як вбачається з листка непрацездатності, позивач з 27.04.2018 р. по 07.05.2018 р. амбулаторно перебувала на лікуванні під наглядом лікаря уролога (т.1 а.с. 15).

Проте, як зазначено представником відповідача, усіма свідками, які були допитані у судовому засіданні, та визнавалося позивачем та її представником, весь робочий день 27.04.2018 р. по 17 годину включно позивач перебувала на робочому місці.

Вказане також підтверджується дослідженим у судовому засіданні матеріалом відео нагляду (т.1 а.с. 112-113), з якого вбачається, що 06 год. 46 хв. ОСОБА_1 прийшла на роботу. Після того ще потрапляла у поле бачення камери, а саме о 12 год. 38 хв., 13 год. 21хв. (а.с. 112), 13 год. 32-33 хв., 14 год. 36 хв., 15 год. 16-17 хв., 15 год. 23 хв., 15 год. 53 хв., 16 год. 06 хв., 17 год. 03-06 хв., 17 год. 10 хв., 17 год. 55-56 хв. (а.с. 113), а саме проходила коридором.

Як зазначила суду сама позивач, до лікарів вона звернулася після закінчення робочого часу, отже, хоча її звільнення припало на день встановлення непрацездатності, але відбулося до встановлення такого факту, таке звільнення не може вважатися як звільнення у період тимчасової непрацездатності та відповідає вимогам законодавства.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

По справі вбачається, що позивач на підтвердження підстав звільнення до позовної заяви надала ксерокопію листка непрацездатності серії НОМЕР_2 , виданого 07.05.2018 р. Пирятинською центральною районною лікарнею, в якому значиться: режим: амбулаторний, перебував у стаціонарі: денному з 27.04.2018 до 07.05.2018 (т.1 а.с. 15).

У відзиві на позовну заяву від 02.07.2018 р. представник відповідача зазначав, що у день звільнення 27.04.2018 р. ОСОБА_1 протягом робочого дня, виконуючи свою трудову функцію, перебувала на підприємстві, що підтверджується відеозаписами камер спостережень з місця роботи, виконаною нею роботою, а також свідченнями її колег, тобто на підставі наказу №012-К від 27.04.2018 р. трудові правовідносини між підприємством та ОСОБА_1 були припинені 27.04.2018 р. о 17-00 год., а листок непрацездатності був відкритий лише після завершення робочого дня 27.04.2018 р. після 17-00 год., коли ОСОБА_1 вже не перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, а будь-які юридичні стосунки між ними були припиненні шляхом звільнення позивача, яке відбулося до відкриття листка непрацездатності, тобто на момент видачі відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_1 остання була працездатною (т.1 а.с. 72-83).

Вирішуючи питання щодо правомірності звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення позивач не перебувала у стані тимчасової непрацездатності, оскільки, як вона сама визнала, до лікарів вона звернулася після закінчення робочого часу, тобто її звільнення відбулося до встановлення стану непрацездатності.

Таким чином, по справі вбачається, що судом першої інстанції досліджувалися фактичні обставини справи щодо дотримання вимог закону при звільненні позивача у період її непрацездатності і, зокрема, щодо часу відкриття позивачем листка непрацездатності.

15.07.2020 р. до апеляційного суду від відповідача електронною поштою надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області від 03.07.2020 р., в якому зазначено, що за результатами комісійної перевірки медичної документації у КП «Пирятинська центральна районна лікарня» Пирятинської районної ради встановлено, що листок непрацездатності серії НОМЕР_2 виданий та заповнений з порушенням діючого законодавства і не може бути визнаний документом, що засвідчує тимчасову непрацездатність, а також підставою для призначення допомогу по тимчасовій непрацездатності, виданий листок непрацездатності серії НОМЕР_2 підлягає скасуванню (т.3 а.с. 17) та про долучення листа КП «Пирятинська центральна районна лікарня» Пирятинської районної ради від 10.07.2020 р., в якому вказано, що за результатами комісійних перевірок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області від 09.06.2020 р., голови ЛКК КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» від 09.06.2020, внутрішнього службового розслідування КП «Пирятинська центральна районна лікарня» від 02.07.2018 р. встановлено, що листок непрацездатності №756057 серії АДН в період з 27.04.2018 р. по 07.05.2018 р. на ім`я ОСОБА_1 виданий та оформлений необгрунтовано з порушеннням п. 1.7., 2.2. та 2.5. «Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», затвердженої наказом МОЗ України №455 від 13.11.2001 р., тому останній підлягає скасуванню і не може бути визнаний документом, що засвідчує тимчасову непрацездатність (т.3 а.с. 18).

Крім цього, 28.07.2020 р. до апеляційного суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії наказу КП «Пирятинська центральна районна лікарня» Пирятинської районної ради від 10.07.2020 р. №119 про скасування листка непрацездатності серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 та повернення його в КП «Пирятинська центральна районна лікарня» для комісійного знищення (т.3 а.с. 63).

Згідно п.1.7. «Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» (у редакції, чинній на час видачі лікарняного), видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, здійснюються тільки після особистого огляду хворого лікуючим лікарем (фельдшером), про що робиться відповідний запис у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного

хворого з обгрунтуванням тимчасової непрацездатності.

Згідно п. 2.2. вказаної «Інструкції …» при втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 10 календарних днів.

Згідно п. 2.5. вказаної «Інструкції …» листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі.

Аналізуючи вимоги «Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» (у редакції, чинній на час видачі лікарняного), вбачається, що лікарняний на ім`я ОСОБА_1 був виданий терміном на 10 днів, що є порушенням п. 2.2. та виданий не в день установлення непрацездатності 27.04.2018 року, а 07.05.2018 р., що є порушенням п. 2.5.

Отже, із листка непрацездатності на ім`я позивача вбачається, що він фактично був виданий медичною установою та отриманий нею лише 07.05.2018 р., тобто на день звільнення 27.04.2018 р. його не існувало, отже, позивач не перебувала на лікарняному у день звільнення.

Оцінюючи вище вказані докази, надані відповідачем, колегія суддів зазначає, у відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК Українидокази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тобто вони подані з порушенням встановленого законом процесуального порядку та не можуть бути прийняті до уваги судом, але при цьому колегія суддів приходить до висновку про те, що вказані докази не є новими у розумінні того, що ці докази є протилежними чи радикально впливають на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини, а навпаки, надані докази підкріплюють встановлені судом першої інстанції фактичні обставини по справі, позицію відповідача у суді першої інстанції, який заперечував існування листка непрацездатності на ім`я позивача на час її звільнення з роботи, та визнання позивачем факту отримання його після закінчення робочого часу.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, яка визначає межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, та передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, також колегія суддів бере до уваги вимоги ч. 1. ст. 417 ЦПК України, яка передбачає, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанцї, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, але з урахуванням встановлених фактичних обставин у даній справі, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених відповідними доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з урахуванням додаткових доказів, наданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень, які також підтверджують визнання позивачем фактичних обставин щодо часу отримання лікарняного, виходячи з принципу верховенства права, забезпечення довіри до суду, приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим.

Крім цього, по справі вбачається, що згідно наказу №481-К від 08.06.2018 р. ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Пирятинський комбінат хлібопродуктів» з 11 червня 2018 року з посадовим окладом у розмірі 9 055,00 грн. на місяць, зі строком випробування 3 мясяці (т.1 а.с. 173). Як підтвердила представник позивача суду апеляційної інстанції, на даний час позивач є працевлаштованою за постійним місцем роботи.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стасовського Миколи Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 15 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов