КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8877/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року,

встановив:

у квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави, в розмірі 28 093 грн. 20 коп..

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційні скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а також через суд першої інстанції, в яких просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що постановою Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2018 року було встановлено, що ним було здійснено переплату коштів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за Договором від 30 листопада 2013 року в розмірі 28 093 грн. 20 коп., а тому вказані обставини не підлягають доказуванню.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, грошові кошти, які позивач просив стягнути з відповідача, не є безпідставно набутими. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.526, 1212 ЦК України.

У своїх апеляційних скаргах представник позивача посилалась на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позовні вимоги не підлягають доведенню, оскільки встановлені іншим судовим рішенням, яке набрало законної сили. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2018 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 листопада 2017 року, яким було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 85 803 грн. 56 коп., постановлено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зі змісту постанови Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2018 року, на яке посилається позивач, вбачається, що 30 листопада 2013 року між сторонами було укладено Договір про надання банківських послуг шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 27,6% рік на залишок заборгованості. також зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами за період 30 серпня 2014 року по 16 березня 2017 року у зв`язку з відсутністю розрахунку, а також зменшено розмір неустойки в межах строку позовної давності в один рік.

Так, судом було зроблено висновок про те, що доведеними є вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 14 576 грн. 80 коп. та враховуючи те, що в ході розгляду справи у суді першої інстанції ним було сплачено 42 670 грн., відмовив у задоволенні позовних вимог. Разом з тим, висновку про безпідставність сплати ОСОБА_1 коштів на користь банку судом апеляційної інстанції зроблено не було.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем було надано копії квитанції про поповнення платіжної картки готівковими коштами в липні 2017 року. Поряд з цим позивач не вказував у зв`язку з чим ним здійснювались такі платежі.

Поповнення ОСОБА_1 кредитної картки на суму 42 670 грн. свідчить про визнання ним своїх зобов`язань перед банком. Сам по собі факт відмови суду у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в судовому порядку не свідчить про безпідставність набуття банком зазначених коштів.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для відмови у задоволенні частини заявлених банком вимог були відсутність належного розрахунку заборгованості та пропуск строку позовної давності, що не свідчить про повне виконання боржником своїх зобов`язань перед банком.

Інших доводів щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог апеляційна скарга не містить.

За таких обставин судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що позивачем не була доведена безпідставність набуття коштів у заявленому розмірі позивачем.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді