РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/22401/18

Провадження № 22-ц/4815/702/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2020 року, ухвалене в складі судді Бердій М.А., у справі № 569/22401/18,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання відповідача ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття їх з реєстрації в зазначеній квартирі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті матері ОСОБА_4 успадкував квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 32290 від 15.11.2000 року. Вказує, що на прохання відповідача ОСОБА_2 він надав останній дозвіл на тимчасове проживання та реєстрацію у вказаній квартирі. У 2003 році виїхав в Чехію на заробітки та повернувся до України на початку 2018 року. Відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні квартирою, усна вимога останнього добровільно звільнити нерухоме майно, залишена без задоволення. Жодних договірних взаємовідносин про користування квартирою між сторонами не існує. Посилалася на те, що відповідачі, як тимчасові мешканці, які не є членами його сім`ї, незаконно обмежують його право власності та чинять перешкоди у користуванні належним йому майном.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту, тому наявні підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та відмови у задоволені позовних вимог.

Зазначає, що вона та її син ОСОБА_5 є членами сім`ї позивача, а відтак на законних підставах користуються житлом.

Покликається на те, що відповідачі постійно проживають у спірній квартирі та несуть усі без виключення витрати по її утриманню, іншого житла не мають.

Вказує, що судами не враховано норми статей 9 (ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом), 109, 116, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі -ЖК Української РСР) щодо підстав виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку та неможливості виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Жодного доказу, який давав би право виселяти відповідачів із визначених у частині першій статті 116 ЖК Української РСР підстав, немає.

Окрім того, зазначає, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Вказує, що лише після того, як позивач повернувся в Україну змогла звернутися з позовом до суду про встановлення батьківства сина ОСОБА_5 та стягнення аліментів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заперечує доводи останньої, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 32290 від 15.11.2000 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 99552379 від 06 жовтня 2017 року та зареєстрований у цій квартирі 20.03.2001 року.

Відповідно до довідок Управління забезпечення надання адміністративних послуг регіонального ЦНАП у м. Рівному від 17.02.2020 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані по теперішній час: відповідач ОСОБА_2 з 29.08.2001 року, її малолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 27.01.2004 року, її дочка з дітьми ОСОБА_6 з 25.01.2011 року, ОСОБА_7 з 18.12.2017 року, ОСОБА_8 з 20.08.2019 року.

У листопаді 2003 року ОСОБА_1 виїхав на заробітки до Чехії та у вказаній квартирі з цього часу постійно не проживав.

Відповідно до ст. 1 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з вимогами пункту 2 частини 1 статті 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

У відповідності до частини 1 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положеннястатті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статями 317,383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином, оскільки позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , він не може бути позбавлений права користування та розпорядження своїм житлом на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання.

Матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що відповідачі є членами сім`ї позивача, ведуть спільне господарство та пов`язанні спільним побутом. Навпаки вбачається, що сторони спільного господарства не ведуть, між сторонами тривалий час існує спір щодо можливості вільного користування позивачем квартирою, що також встановлено висновком Рівненського відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області від 12 січня 2018 року в період з 27.12.2017 року по 12.01.2018 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 неодноразово зверталися з заявами до поліції, позивач ОСОБА_1 з приводу того, що не може потрапити в належну йому квартиру від якої відповідач ОСОБА_2 не дає йому ключі, а відповідач ОСОБА_2 з приводу того, що позивач ОСОБА_1 намагається потрапити в квартиру.

Згідно Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, 28.01.2018 року до ЄДР було внесено відомості щодо незаконного проникнення у квартиру ОСОБА_1 .

Оскільки відповідачі порушують права позивача як власника щодо вільного користування та розпорядження належним йому майном та створюються перешкоди для позивача у здійсненні таких прав, то права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України.

За наведених обставин суд першої інстанції, на думку колегії суддів апеляційного суду, обґрунтовано вважав, що підстави набуття позивачем права власності на квартиру є законними, а тому вимоги власника майна про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з квартири підлягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не доведено, що вона є або була членом сім`ї власника квартири, оскільки відсутні підстави вважати її такою, що постійно проживала разом із власником та вела з ним спільне господарство, так як з моменту вселення відповідача до спірної квартири він не проживав у ній, оскільки перебував на заробітках закордоном.

Належних та достатніх доказів, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1 не має та судом не здобуто.

Покази свідків, що позивач є біологічним батьком ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу, оскільки судово молекулярно-генетична експертиза не проведена.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про можливість задоволення позовних вимог у спосіб обраний позивачем, а саме усунення позивачу перешкоди у користуванні належним йому на праві власності житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2020 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.