Постанова

Іменем України

25 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 715/313/18

провадження № 61-2387св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня

2018 року у складі судді Цуренка В. А. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2018 року у складі колегії суддів:

Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 23 квітня 2012 року між ним та його сином ОСОБА_2 було укладено декілька договорів дарування:

- житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 523;

- земельної ділянки площею 0,1869 га, у межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0072, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 525;

- земельної ділянки, загальною площею 0,4540 га, у межах згідно з планом, яка складається із: земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,1023 га, кадастровий номер :01:001:0073, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,3517 га, кадастровий номер :01:001:0074, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 528.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року його позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 23 квітня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за

№ 523.

Згідно з витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2018 року № 113934967, він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 квітня 2012 року серії НОМЕР_3 , виданого на підставі рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 29 березня 2012 року № 13, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 36449619

від 19 квітня 2012 року.

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06 лютого 2018 року № 112934574, № 112934849, № 112933498, відомості про реєстрацію права власності на земельні ділянки, кадастрові номери :01:001:0072, :01:001:0073, :01:001:0074, відсутні.

Посилаючись на те, що договори дарування земельних ділянок, як і договір дарування житлового будинку, укладені 23 квітня 2012 року між ним та відповідачем унаслідок помилки, оскільки він погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача за умови здійснення ним довічно його догляду та утримання, позивач просив визнати недійсними:

- договір дарування земельної ділянки площею 0,1869 га, у межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0072, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, укладений 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 525;

- договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,4540 га, у межах згідно з планом, яка складається із: земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,1023 га, кадастровий номер :01:001:0073, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,3517 га, у межах згідно з планом,кадастровий номер :01:001:0074, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, укладений 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 528.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня

2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1869 га, у межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0072, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, укладений 23 квітня

2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 525.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що він є особою похилого віку, у зв`язку з чим потребує догляду та сторонньої допомоги, на момент укладення оспорюваних договорів дарування його волевиявлення не було спрямоване на безоплатне та безумовне відчуження належного йому нерухомого майна на користь сина. Після укладення 23 квітня 2012 року договорів дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на якій він розташований, позивач періодично користувався спірним майном, яке є його єдиним житлом, що свідчить про допущення ним помилки щодо природи оспорюваних правочинів, прав та обов`язків сторін. Зазначене підтверджується і постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року, якою встановлено преюдиційні при вирішенні даної справи обставини, вчинення ОСОБА_1 договору дарування житлового будинку від 23 квітня 2012 року на користь сина ОСОБА_2 унаслідок помилки. З огляду на, що суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених вимог в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею0,1869 га, кадастровий номер :01:001:0072, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області.

Оскільки ОСОБА_1 має на праві власності інші земельні ділянки, загальною площею 1,09 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у селі Стерче Глибоцького району Чернівецької області, суд виходив з того, що вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, загальною площею 0,4540 га, яка складається із земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,1023 га, кадастровий номер :01:001:0073, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,3517 га, кадастровий номер :01:001:0074, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, задоволенню не підлягають.

Ураховуючи, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався 06 березня 2016 року, коли відповідач вигнав його з будинку, суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності для звернення позивачем до суду із зазначеним позовом не пропущено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У січні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій він просив скасувати рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня 2018 року у частині задоволених позовних вимог

ОСОБА_1 та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2018 року, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,1869 га, кадастровий номер :01:001:0072, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, укладеного 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрованого у реєстрі за № 525, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не врахував, що укладенню оспорюваного договору передувало роз`яснення приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М. позивачу змісту правочину та його правових наслідків, а також зачитування його тексту сторонам, з наданням їм можливості особисто ознайомитися зі змістом договору. Сам по собі похилий вік дарувальника не може бути належним обгрунтуванням та підтвердженням того, що він при укладенні оспорюваної угоди помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін. Не є обгрунтованим і посилання судів попередніх інстанцій на відсутність у

ОСОБА_1 іншої земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки на момент укладення договору дарування земельної ділянки позивач мав право на 1/2 частину земельної ділянки такого ж цільового призначення у іншому населеному пункті - у селі Тереблече Глибоцького району Чернівецької області. При вирішенні спору суди посилалися на обставини встановлені у постанові Апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2018 року, не звернувши увагу на те, що її дію зупинено ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року.

Суди необгрунтовано залишили без задоволення його заяву про застосування позовної давності та дійшли помилкового висновку про те, що про порушення своїх прав унаслідок вчинення оспорюваного правочину, ОСОБА_1 дізнався лише 06 березня 2016 року, оскільки після укладення договору дарування він не надавав матеріальної допомоги позивачеві і не здійснював за ним догляду, а тому про порушення його прав унаслідок допущеної ним помилки щодо правової природи оспорюваного правочину, позивач мав можливість дізнатися значно раніше.

Зауважив, що розгляд справи апеляційним проведено у складі колегії суддів, до якої ввійшли судді Литвинюк І. М. та Яремко В. В., які також брали участь у вирішенні справи про визнання недійсним укладеного між сторонами договору дарування житлового будинку від 23 квітня 2012 року, однак не заявили самовідвід з метою усунення сумнів у їх неупередженості.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення суду першої інстанції у частині вирішених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу

Тимофтій Л. М., зареєстрованого у реєстрі за № 528, у апеляційному порядку не оскаржувалося, а тому касаційному порядку не переглядається.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 23 квітня 2012 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені договори дарування:

- житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 523;

- земельної ділянки площею 0,1869 га, у межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0072, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 525;

- земельної ділянки, загальною площею 0,4540 га, у межах згідно з планом, яка складається із земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,1023 га, у межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0073, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,3517 га, у межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0074, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 528.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року у справі № 715/856/16-ц визнано недійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , укладений 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу

Тимофтій Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 523. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду

від 29 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року залишено без змін.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позовні вимоги про визнання недійсним правочину, відповідно до якого

ОСОБА_1 подарував земельну ділянку площею 0,1869 га, кадастровий номер :01:001:0072, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у селі Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, своєму сину ОСОБА_2 , позивач обгрунтовував посиланням на те, що оспорюваний правочин ним вчинено під впливом помилки.

Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Зазначене дає підстави для висновку, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Таким обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку з цим у догляді і сторонній допомозі; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Дослідивши зібрані у справі докази та урахувавши, що постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року стосовно ОСОБА_1 встановлені преюдиційні для зазначеної справи обставини, зокрема, що на момент укладення договору дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу

Тимофтій Л. М., зареєстрованого у реєстрі за № 523, він помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, які виникнуть після його укладення, і погоджувався на передачу належного йому нерухомого майна безоплатно у власність ОСОБА_2 лише за умови його довічного утримання відповідачем, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що позивач помилився і щодо правової природи договору дарування земельної ділянки, на якій розташований зазначений житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, укладеного у той же день, що й договір дарування житлового будинку.

Посилання заявника на не урахування судами попередніх інстанцій того, що на час розгляду зазначеної справи дію постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року було зупинено ухвалою Верховного Суду

від 15 березня 2018 року, не спростовують правомірність висновків судів попередніх інстанцій.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була присутня під час розгляду справи у апеляційному суді, і не заявила відводу колегії суддів Апеляційного суду Чернівецької області, з тих підстав, що члени колегії суддів - судді

Литвинюк І. М. та Яремко В. В. брали участь при вирішенні спору між тими ж сторонами про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного 23 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л. М., зареєстрованого у реєстрі за № 523. Участь зазначених суддів у вирішенні іншої справи між тими ж сторонами, не є підставою для самовідводу судді, визначених статтями 36, 37 ЦПК України, а тому оскаржувана постанова апеляційного суду не може бути скасована із зазначених підстав.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлюабо споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямійзалежності від права власності на будівлю і споруду. Наведене свідчить про те, що на рівні чинного законодавства України діє принцип неподільності долі переходу нерухомого майна та земельної ділянки, відповідно до якого земельна ділянка слідує за нерухомиммайном, яке придбала особа. Саме такий правовий висновок, викладено у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16.

Зважаючи на те, що власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , згідно з витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2018 року № 113934967, є ОСОБА_1 , твердження заявника про помилковість посилання судів попередніх інстанцій на преюдиційні обставини, встановлені постановленою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року та їх висновку про неправомірність оспорюваного правочину дарування земельної ділянки, на якій розташований зазначений житловий будинок, оскільки вказана земельна ділянка є самостійним об`єктом цивільних правовідносин, є неспроможними.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 31 травня

2018 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак