Дата документу 11.08.2020 Справа № 321/1415/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №321/1415/19 Головуючий у 1 інстанції: Машкіна Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1942/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2020 року по справі за заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Плодородненська сільська рада Михайлівського району Запорізької області про поновлення цивільної дієздатності фізичної особи,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Плодородненська сільська рада Михайлівського району Запорізької області, звернувся до суду із заявою про поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.

Заявник зазначав, що рішенням Оріхівського місцевого суду від 17 липня 2003 року його було визнано недієздатним внаслідок душевної хвороби.

Після встановлення недієздатності ОСОБА_1 був поміщений на лікування до КУ «Михайлівський психоневрологічний інтернат».

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 вважає, що він повністю одужав, оскільки проходив курс лікування та може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просив суд поновити ОСОБА_1 в дієздатності.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні, з наданих доказів не встановлено, що ОСОБА_1 одужав або його психічний стан значно поліпшився, внаслідок чого він може розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірну оцінку судом першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2020 року та постановити нове, яким задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно висновку судово-психіатричного експерта № 64 від 13 лютого 2020 року, ОСОБА_1 1973 року народження виявляє ознаки психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості (у ступені помірно вираженої дебільності згідно МКХ-ІХ) з порушенням поведінки, ускладненої психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю синдром залежності, на теперішній час ремісія про що свідчать дані анамнезу. Ступень наявних порушень такий, що істотно впливає (обмежує) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними. Таким чином, відповідно до висновку експертизи ОСОБА_1 ознак хронічного психічного розладу не виявляє, а виявлені порушення тільки впливають на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тобто психічний стан ОСОБА_1 після лікування значно поліпшився і він може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Представник органу опіки та піклування - Плодородненська сільська рада Михайлівського району Запорізької області розгляд справи просила проводити без участі їх представника (а.с. 107).

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 за рішенням суду з метою вирішення питання щодо дієздатності у 2002 році проходив амбулаторну СПЕ при ЗОПЛ, за висновком якої було складено акт №704 від 03 грудня 2002 року в якому визначено, що ОСОБА_1 1973 р.н. виявляє ознаки помірно вираженої розумової відсталості у ступені имбецільності. В силу чого, він не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Оріхівського місцевого суду від 17 липня 2003 року, ОСОБА_1 визнано недієздатним (а.с. 4).

Встановлено також, що після визнання недієздатним, ОСОБА_1 проходив лікування в Михайлівському психоневрологічному інтернаті, Молочанській психіатричні лікарні. На теперішній час ОСОБА_1 є підопічним КУ «Михайлівський психоневрологічний інтернат» с. Показне Михайлівського району Запорізької області.

За приписами ст. 16 Цивільного кодексу Української РСР (який діяв на момент ухвалення рішення про визнання ОСОБА_1 недієздатним) громадянин, який внаслідок душевної хвороби або недоумства не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнаний судом недієздатним в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом Української РСР, і над ним встановлюється опіка. Від імені душевнохворого або недоумкуватого, визнаного недієздатним, угоди укладає його опікун. В разі видужання або значного поліпшення здоров`я громадянина, визнаного недієздатним, суд поновлює його в дієздатності.

Аналогічні приписи містить ч. 1,2 ст. 39 ЦК України (в редакції, дійсній на момент розгляду справи), зокрема, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно із частиною першою статті 42 ЦК України за заявою опікуна або органу опіки та піклування суд поновлює цивільну дієздатність фізичної особи, яка була визнана недієздатною, і припиняє опіку, якщо буде встановлено, що внаслідок видужання або значного поліпшення її психічного стану у неї поновилася здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Відповідно до Основного Закону України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; кожен має право на повагу до його гідності; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 21, частина друга статті 22, частина перша статті 28, частина перша статті 29, частини перша, друга статті 55 Конституції України).

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Відповідно до ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41 ЦК України).

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Отже, ОСОБА_1 вправі реалізувати своє право на поновлення цивільної дієздатності шляхом самостійного звернення до суду із відповідною заявою про скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, що підлягає поданню до суду першої інстанції, яким попередньо вирішено питання про визнання її недієздатною.

Наділення заявника таким правом також узгоджується з прецедентною практикою, викладеною у пункті 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Nataliya Mikhaylenko v. Ukraine» від 30 травня 2013 року, заява № 49069/11, відповідно до якого право звертатися до суду щодо перегляду рішення про визнання недієздатності, є одним із найважливіших прав для відповідних осіб, адже у разі ініціювання такої процедури вона буде вирішальною для всіх прав і свобод, на які впливає визнання недієздатності.

Згідно із частиною четвертою статті 300 ЦПК України скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, в разі її видужання або значного поліпшення її психічного стану здійснюється за рішенням суду на підставі відповідного висновку судово-психіатричної експертизи за заявою опікуна, членів сім`ї, органу опіки та піклування або самої особи, визнаної недієздатною.

Як роз`яснено у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28 березня 1972 року, громадянина може бути поновлено в дієздатності лише при наявності висновку судово-психіатричної експертизи про значне поліпшення його стану здоров`я або видужання.

За правилами ч. 1 ст. 298 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

Метою проведення судово-психіатричної експертизи при розгляді зазначеної категорії цивільних справ є з`ясування наявності чи відсутності підстав для визнання фізичної особи недієздатною, а саме: встановлення наявності або відсутності психічного розладу у особи; з`ясування, чи є психічний розлад здоров`я конкретної особи стійким і хронічним або тимчасовим, а також визначення ступеня впливу цього розгляду на здатність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вбачається, що за клопотанням заявника, судом першої інстанції було постановлено ухвалу про призначення судово-психіатричної експертизи, на вирішення якої постановлено запитання:

1. Чи страждає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на даний час психічним розладом?

2. Чи здатний ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на даний час за своїм психічних станом усвідомлювати свої дії та керувати ними?

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 64 від 13 лютого 2020 року:

1. ОСОБА_1 1973 року народження виявляє ознаки психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості (у ступені помірно вираженої дебільності згідно МКХ-1Х) з порушенням поведінки, ускладненої психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю синдром залежності, на теперішній час ремісія про що свідчать дані анамнезу.

2. Ступень наявних порушень такий, що істотно впливає (обмежує) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними (а.с. 47-52).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив вищенаведений висновок експерта та не звернув уваги на наступне.

Так, частиною 1 статті 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Частиною 1 статті 36 ЦК встановлено, суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Частиною 1 статті 39 ЦК України встановлено, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, висновком експерта встановлено поліпшення психічного стану ОСОБА_1 , зокрема діагностована раніше інтелектуальна недостатність зі зниженням ступеню вираженої дебільності зменшилась до помірної дебільності. Крім того, висновком експерта не встановлено нездатність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що є обов`язковою до встановлення обставиною при вирішенні питання про визнання особи недієздатною. Крім того, експертом також не встановлено обставин, які свідчать про суспільну небезпеку для оточуючих у разі поновлення цивільної дієздатності ОСОБА_1 , проявів агресії, тощо.

Так, колегія суддів звертає увагу, що Цивільний кодекс Української РСР, в редакції, яка була чинною на день ухвалення судового рішення про визнання ОСОБА_1 недієздатним, не містив приписів щодо строку дії постановленого судом рішення. Натомість, стаття 300 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції, станом на 18 березня 2020 року, містить у своєму складі частину шосту, згідно якої строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що ОСОБА_1 визнано недієздатним рішенням Оріхівського місцевого суду Запорізької області від 15 липня 2003 року. В матеріалах справи відсутні докази продовження судом строку дії рішення про визнання ОСОБА_1 недієздатним за клопотанням опікуна, представника органу опіки та піклування.

Визнання особи недієздатною пов`язується з ухваленням судом відповідного рішення. У разі видужання особи або значного поліпшення її психічного стану виникають підстави для скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною. Конструкція вищенаведених норм цивільного процесуального закону передбачає передусім прийняття судом рішення про скасування раніше постановленого рішення про визнання особи недієздатною, скасування такого рішення вже само по собі тягне відповідний правовий наслідок у вигляді поновлення цивільної дієздатності особи, оскільки правова підстава для визнання її недієздатною перестає існувати. Додаткового підтвердження такого правового наслідку не вимагається. Таким чином, скасування рішення суду про визнання особи недієздатною означає поновлення цивільної дієздатності особи, при цьому, заявник не позбавлений права просити, а суд - постановити окремо і про поновлення цивільної дієздатності особи, що не суперечить вимогам закону та може, за певних умов, бути доцільним, проте, на суть питання не впливає. Відсутність такої окремої вимоги у резолютивній частині заяви само по собі не усуває та не спростовує факту поновлення цивільної дієздатності особи внаслідок скасування рішення суду про визнання її недієздатною.

Будь яких доказів того,що внаслідок поновлення цивільної дієздатності може бути заподіяна будь яка шкода самому заявнику або іншим особам матеріали справи не містять.

Оскільки судово-психіатричною експертизою було встановлено поліпшення психічного стану ОСОБА_1 , та не було встановлено нездатність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що є обов`язковим для визнання особи недієздатною, колегія суддів дійшла висновку про можливість поновлення ОСОБА_1 у цивільній дієздатності, шляхом скасування рішення Оріхівського місцевого суду Запорізької області від 15 липня 2003 року, як це передбачено порядком цивільним процесуальним законодавством, зокрема ч. 4 ст. 300 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2020 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Плодородненська сільська рада Михайлівського району Запорізької області про поновлення цивільної дієздатності фізичної особи задовольнити частково.

Скасувати рішення Оріхівського місцевого суду Запорізької області від 15 липня 2003 року про визнання ОСОБА_1 недієздатним.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області в цивільній дієздатності. »

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді: