Справа № 461/1872/19 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/2292/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до довіреності від 20.09.2016 року вона отримала право на розпорядження автомобілем марки CHEVROLET, модель LACETTI NF486, 2008 року випуску, тип легковий комбі-В, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 21.09.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого вона передала вказаний автомобіль у власність ОСОБА_2 , вартість якого складала 20 000,00 гривень. Однак відповідач, який пообіцяв в подальшому оформити автомобіль на позивачку, залишив сім`ю та забрав автомобіль, а відтак ввів її в оману щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Оскаржуваним заочним рішенням суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Стверджує, що незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції полягає у неправильному визначенні відповідно до встановлених обставин судом правовідносин. Зазначає, що судом не враховано ст. 60 СК України відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Звертає увагу на те, що на момент продажу автомобіля вона була власником половини автомобіля, а друга половина належала її колишньому чоловіку. Крім того, апелянт вказує, що здійснювала продаж даного транспортного засобу в своїх інтересах. Зазначає, що судом взято до уваги лише той факт, що позивач добровільно підписувала договір купівлі-продажу автомобіля, але поза увагою залишено положення ЦК України, які, на її думку, беззаперечно вказують на недійсність договору купівлі-продажу.

Просить заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, його зміст не суперечить ЦК України, договір укладений дієздатними особами, в належній письмовій формі, підписаний особисто сторонами та спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, крім того позивач не являлася власником транспортного засобу, а лише діяла від імені ОСОБА_3 , і не надала жодних доказів, що договір купівлі-продажу транспортного засобу якимось чином порушує права реального власника.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу № 4641/2016/082174, за умовами якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 автомобіль марки CHEVROLET, модель LACETTI NF486, 2008 року випуску, тип легковий комбі-В, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 20 000,00 грн.

З договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4641/2016/082174 від 21 вересня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 діяла від імені ОСОБА_3 , який виступає продавцем у вказаному договорі , на підставі доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком, а також до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік юридично значимих дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки лише для особи, яку він представляє.

Згідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

В матеріалах справи міститься довіреність від 20 вересня 2016 року, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Настасяк О.В., зареєстрована в реєстрі за № 818, за умовами якої ОСОБА_3 довіряє ОСОБА_1 відповідно до договору доручення, укладеного між ними в усній формі, знімати та ставити на облік у відповідних органах, продати за ціну та на умовах на її розсуд автомобіль марки «CHEVROLET», модель LACETTI NF 486, 2008 року випуску, тип легковий комбі-В, шасі (кузов,рама) № НОМЕР_2 , колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с. 6).

14 вересня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_4 від 19 лютого 2019 року, виданим повторно Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4641/2016/082174 від 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 , яка представляла інтереси продавця ОСОБА_3 , та покупець ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відтак, на момент укладення договору купівлі продажу транспортного засобу № 4641/2016/082174 від 21 вересня 2016 року від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , представляючи його інтереси, всупереч вимогам ч. 3 ст. 238 ЦК України, вчинила правочин в своїх інтересах, оскільки набула право спільної сумісної власності на автомобіль марки «CHEVROLET», модель LACETTI NF 486, 2008 року випуску, тип легковий комбі-В, шасі (кузов,рама) № НОМЕР_2 , колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Враховуючи наведене, судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, які підлягають до застосування у даних правовідносинах, оскільки застосовуючи ч. 1 ст. 230 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним є обман щодо обставин, які мають істотне значення, однак дані правовідносини пов`язані з представництвом.

З позовної заяви вбачається, що позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу не з підстав обману щодо обставин, які мають істотне значення, а у зв`язку з вчиненням правочину в своїх інтересах, всупереч ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Таким чином, правочин, вчинений представником завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку він представляє. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти правочин в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно.

Представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочини, що яких його повноваження обмежені законом або довіреністю.

За змістом ч. 3 ст. 238 ЦК України дієздатність представника на вчинення правочину від імені особи, яку він представляє, в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, обмежена.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , який уповноважив її на укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, вчинила правочин в своїх інтересах, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4641/2016/082174 від 21 вересня 2016 року недійним.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Галицького районного суду Львівської області від 28 травня 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір № 4641/2016/082174 купівлі-продажу автомобіля марки «CHEVROLET», модель LACETTI NF 486, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений 21 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 13.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.