ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5250/20 Справа № 208/4127/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Каратаєвої Л.О., Куценко Т.Р.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Новікова Лариса Володимирівна, Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів.

Позовні вимоги, з урахуванням їх уточнень, мотивовані тим, що ОСОБА_4 починаючи з 20 липня 1967 року була зареєстрована та постійно проживала у спірній квартирі, іншого житла не мала. 02 лютого 2000 року їй була встановлена третя група інвалідності. Станом на 2015 рік маючи вік 88 років, не маючи родичів, крім онука, який постійно проживає за межами України, маючи поважний вік та стан здоров`я, з підстав чого потребувала допомоги від сторонніх, стала шукати людину, яка б стала доглядати за нею. У жовтні 2015 року у газеті, побачила оголошення жінки, яка пропонувала послуги з догляду, за умови спадкування житла, таким чином вона познайомилася з ОСОБА_1 .. Між нею та відповідачкою було досягнуто домовленість, що якщо ОСОБА_1 буде її доглядати, та в них складуться довірчі стосунки, то вона оформить заповіт на останню. Такі умови влаштували ОСОБА_1 , після чого вона склала заповіт на останню. Приблизно у грудні 2015 року ОСОБА_1 почала пропонувати їй приїхати до неї, на що позивачка не погоджувалася, але надала згоду лише приїхати погостювати, не маючи намір постійно проживати у відповідача, розуміючи що вона після цього поверниться до себе у своє житло. Приїхав до ОСОБА_1 , їй було запропоновано поселитися не в будинку а в літній кухні, де вже проживав чоловік ОСОБА_5 , який був паралізований, який не міг пересуватися, і не розмовляв, і також потребував стороннього догляду. Вона одразу зауважила ОСОБА_1 що не вважає можливим проживати разом із чоловіком відповідача у одній кімнаті, але відповідачка запевнила її в тимчасовості такої незручності і пообіцяла її скоро переселити до неї у будинок в окрему кімнату. Довірившись останній, вона погодилася тимчасово залишитися у останньої. З того часу, кожного дня, кожної ночі ОСОБА_1 стала її будити не давати спати, її самопочуття стало погіршуватися, вона постійно вмовляла її укласти крім заповіту договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Не пускала її до поліклініки за місцем реєстрації, лише дозволяла спілкуватися з дільничим лікарем, який навідував чоловіка ОСОБА_5 та медичною сестрою. На всі ці вмовляння ОСОБА_1 , вона категорично повідомляла що не бажає відчужувати належну їй квартиру, і може лише згодитися на укладання договору довічного утримання, на що ОСОБА_1 на початку січня 2016 року повідомила її що вона піде до нотаріальної контори та дізнається про всі умови укладання такого договору. 17 лютого 2016 року ОСОБА_1 повідомила, що їм потрібно поїхати до нотаріуса для укладання договору довічного утримання, про що вона уже домовилася із нотаріусом. Дотримуючись домовленості з останньою, позивачка погодилася, та прибувши до нотаріальної контори їй запропонували підписати підготовлені документи. Прибувши разом із ОСОБА_1 до державного нотаріуса Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Новікової Лариси Володимирівни, вона зауважувала нотаріусу що бажає укласти лише договір довічного утримання, на що нотаріус їй повідомив, що договір довічного утримання хоча і передбачений, як юридичний документ, але на даний час в нотаріальній практиці не використовується, та оформлюється договір дарування, який фактично має ті ж самі юридичні наслідки. ОСОБА_1 стала вмовляти її, обіцяючи покращити її житлові умови, рівень догляду, запевняючи про порядність та гарантії, впевнила її підписати договір, який як вона розуміла укладала на умовах до ОСОБА_1 буде її доглядати, у разі смерті поховає її, а після її смерті до ОСОБА_1 перейде право на належну їй квартиру АДРЕСА_2 тому будучи впевною, що вона підписує саме договір довічного утримання, погодилася на зазначену пропозицію, підписала договір. Після підписання зазначеного договору, повернувшись до домоволодіння АДРЕСА_3 , де проживала ОСОБА_1 із чоловіком, її житлові умови не поліпшилися, та не змінилися, вона також залишалася проживати у кімнаті разом із чоловіком ОСОБА_5 , в неї зникли ключі від квартири АДРЕСА_2 . Під час перебування у ОСОБА_1 , остання забирала в неї мобільний телефон, не дозволяла спілкуватися з онуком, який приїхав до неї. На початок весни, вона розуміючи, що ОСОБА_1 не буде виконувати свої обіцянки, висловила побажання повернутися додому до себе у свою квартиру, на що ОСОБА_1 її стала вмовляти ще трохи почекати. На травень 2016 року, не витримуючи більш утримання її проти її бажання у ОСОБА_5 , вона повторно стала наполягати на тому, що вона повертається до себе у квартиру, на що від ОСОБА_1 почула, що ця квартира їй вже не належить, таким чином дізнавшись про суть договору який вона підписала. 30 травня 2016 року, вона маючи намір повернутися проживати в квартиру АДРЕСА_2 , яку вважала своєю, зібрав речі, вийшла на подвір`я, але в цей час відповідачка ОСОБА_1 стала чинити їй перешкоди, хватаючи її за одежу, почала тягнути її у глиб подвір`я, не зважаючи на її похилий вік та стан здоров`я, не маючи змоги самостійно чини опір таким діям ОСОБА_1 , стала кликати сторонніх на допомогу. Завдяки випадковим перехожим, які почули її прохання про допомогу, дії ОСОБА_1 були припинені, було викликано співробітників поліції, після ОСОБА_1 повернула належні їй гроші, ключи від квартири, та зібрав свої речі, вона повернулася до своєї квартири. Внаслідок дій ОСОБА_1 , їй було завдано тілесні ушкодження, що підтверджено висновком спеціаліста № 659 від 06 червня 2016 року, згідно до якого в неї було виявлено легкі тілесні ушкодження, які мають незначні скороминучі наслідки. Після повернення до квартири, ОСОБА_1 неодноразово телефонувала їй, вмовляла примиритися, та повернутися їй до неї, на що позивачка відхилила такі пропозиції, запропонував мирно вирішити питання щодо квартири, на що ОСОБА_1 не погодилася.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а її правонаступник ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги та з урахування викладеного, просила визнати недійсним договір дарування квартири від 17 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .. Застосувати наслідки недійсності правочинів, та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково та ухвалено договір дарування квартири, укладений 17.02.2016 року між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_1 , як обдарованою, згідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 , прийняла у дар, - квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 21,0 кв.м, загальною площею 40,7 кв.м, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В., 17.02.2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 3-166, (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28386832 від 23.02.2016 року) - визнати недійсним; договір купівлі-продажу квартири, укладений 02.08.2016 року, між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, згідно до якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 21, 0 кв.м, загальною площею 40,7 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М, зареєстрований в реєстрі за № 1996 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 30747412 від 02.08.2016 року) - визнати недійсним; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено; вирішено питання стосовно судових витрат; вирішено питання стосовно вжитих заходів забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що позивачка не підписувала позовну заяву, так як остання запевняла, що вона в суд не зверталася. Крім того, апелянт вказує, що до того, як укласти договір дарування, позивачка п`ять разів дарувала квартиру цю ж саму квартиру іншим особам. Також, апелянт зазначає, що через похилий вік та стан здоров`я ОСОБА_4 під психологічним тиском з боку ОСОБА_2 склала заповіт на користь останньої.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 , на час укладення договору дарування маючи вік 89 років, будучи особою похилого віку, яка за станом здоров`я дійсно потребувала стороннього догляду, наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачкою проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, що укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, який мав на меті зобов`язання ОСОБА_1 як обдарованої забезпечення довічно ОСОБА_4 , що є безумовною підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, та визнання правочину недійсним.

При цьому, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, суд виходив з того, що вказаний правочин фактично є договором направленим на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рішенням суду у разі визнання договору дарування спірної квартири на ім`я ОСОБА_1 недійсним, так як фактично ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були обізнані, що договір дарування мав зобов`язання ОСОБА_1 щодо матеріального та морального характеру про догляд ОСОБА_4 довічно, та ОСОБА_4 продовжувала, як дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном до часу своєї смерті, сплачувати всі витрати пов`язані з утриманням квартири. Крім того, визнавши оспорювані договори недійсними, суд першої інстанції вважав за необхідне скасувати за відповідачками записи про реєстрацію прав власності на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час знайомства із ОСОБА_1 , мала повних 88 років.

18 грудня 2015 року ОСОБА_4 складено заповіт на ОСОБА_1 , згідно якого на останню було заповідано квартиру АДРЕСА_1 .

17 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування вказаної квартири.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_4 вказала, що вона не мала наміру дарувати квартиру АДРЕСА_2 , яка є предметом спору, а бажала укладання договору довічного утримання, на умовах догляду ОСОБА_1 за нею за її життя та поховання її останньою.

ОСОБА_1 стверджувала, що зазначена угода посвідчувалася на умовах попередити будь-які спори з приводу її права на квартиру, та як на гарантію того, що остання за це буде доглядати ОСОБА_4 за її життя та поховає останню.

Крім того, судом встановлено, що саме ОСОБА_1 маючи намір здійснювати догляд за особою, яка хворіє і є особою похилого віку, за такою пропозицією розміщувала оголошення в газеті, через яке і познайомилися сторони, що підтверджено витягом з газети.

Також, встановленим є той факт, що ОСОБА_4 надала у розпорядження ОСОБА_1 свої пенсійні кошти, для того що б остання купувала для неї харчі, ліки та інші потрібні речі, сплачувала комунальні послуги за спірну квартиру, яку ОСОБА_4 вважала своєю власністю та не припускала переходу такого права до будь-якої особи за час її життя, бо іншого житла особа не мала, і розуміла необхідність мати житло.

Встановлено, що ОСОБА_4 не здійснювала передачу ОСОБА_1 будь-яких документів на квартиру або ключів, що також підтверджує позицію позивача щодо відсутності наміру на укладання договору дарування, та розуміння укладеного договору як договору довічного утримання.

ОСОБА_1 підтверджено, що вона з часу укладання договору дарування не проживала у спірній квартирі, не користувалася нею, та не сплачувала за неї комунальні послуги, доступу у квартиру не мала, що після того як ОСОБА_4 залишила її домоволодіння, повернулася до спірної квартири, яку вважала своєю та прожила в ній до самої смерті.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною 1 ст. 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача.

Відповідно до ст.ст. 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Встановивши, що ОСОБА_1 мала намір і пропонувала ОСОБА_4 саме догляд за нею, за умови відчуження належної останній спірної квартири, які реально сприймалися ОСОБА_4 , як договір довічного утримання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання договору дарування недійсним, так як ОСОБА_4 вважала, що при укладенні оспорюваного договору було узгоджено надання догляду та матеріальної допомоги їй, як особі похилого віку. Таким чином, фактично позивачка помилилася відносно правової природи правочину. Похилий вік впливає на можливість правильного сприйняття позивачкою певних фактів та обставин.

Встановлено, що 02 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 відчужила спірну квартиру на користь своєї невістки ОСОБА_3 - перед цим отримавши копію позовної заяви ОСОБА_4 , будучи обізнаною про відкриття провадження по цивільній справі, та отримавши ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року про накладення арешту на спірну квартиру.

Згідно пояснень приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ялової О.М. щодо посвідчення угоди купівлі-продажу, саме ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з приводу укладання договору купівлі- продажу, та будучи обізнана про те, що у квартирі АДРЕСА_1 та прописана ОСОБА_4 , як попередня власниця квартири, та зобов`язалася зняти її з реєстрації протягом доби.

Зазначені обставини підтверджені особистою заявою ОСОБА_1 на ім`я нотаріуса ОСОБА_6 від 02 серпня 2016 року.

Встановлено та підтверджено сторонами, що з 30 травня 2016 року ОСОБА_4 постійно проживала у спірній квартирі, була зареєстрована та користувалася квартирою, несла витрати з оплати комунальних послуг, та іншого житла не мала.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Саме про такі наслідки і була обізнана ОСОБА_1 , будучи обізнано з позовними вимогами заявленими до неї з боку ОСОБА_4 ..

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України.

Право власності передбачає набуття особою права на користування, розпорядження та володіння набутим майном. Фактично жодної складової права власності до ОСОБА_3 , з підстав укладеного договору купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року не перейшло, та реальних наслідків набуття права власності набуто ОСОБА_3 не було.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Встановивши, що укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 02 серпня 2016 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , фактично є договором направленим на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рішенням суду у разі визнання договору дарування спірної квартири недійсним, - суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

При цьому, врахувавши, що оспорювані договори були визнані недійсними, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про скасування за відповідачками записів про реєстрацію прав власності на спірну квартиру в порядку ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання саме за нею в порядку спадкування за заповітом права на спірну квартиру, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні цих вимог, так як позивачці не відмовлено у праві на спадкування, а тому такі права не є порушеними або невизнаними, чи оспорюваними в розумінні права особи на звернення за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачка не підписувала позовну заяву, так як остання запевняла, що вона в суд не зверталася, а також те, що до того, як укласти договір дарування, ОСОБА_4 п`ять разів дарувала цю ж саму квартиру іншим особам, - колегія суддів вважає необґрунтованими, так як вказані твердження не спростовують висновків суду, які відповідають нормам процесуального та матеріального законів.

Твердження апелянта про те, що через похилий вік та стан здоров`я ОСОБА_4 під психологічним тиском з боку ОСОБА_2 склала заповіт на користь останньої, - колегія суддів також вважає безпідставними, так як вказане є лише припущенням апелянта, яке нічим не підтвердження, - тоді як рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарги без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачена апелянтом сума судового збору за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Л.О. Каратаєва

Т.Р. Куценко