Провадження № 2-о/369/12/20
РІШЕННЯ

Іменем України

27.08.2020 року

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

за участю секретаря Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління держаної міграційної служби України в Київській області, про встановлення факту постійного проживання фізичної особи на території України станом на 24.08.1991, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду із заявою про встановлення факту постійного проживання фізичної особи на території України станом на 24.08.1991.

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Совєтск Калінінградської області СРФСР.

У період з 01.09.1988 по 25.05.1990 навчався в Тарасівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області.

У період з 22.01.1990 по 12.01.1991 навчався в Чорнобильській середній школі-інтернаті № 1.

У період з 01.09.1991 по 25.05.1992 навчався в Конотопській школі-інтернаті № 1.

Батько заявника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав та був зареєстрований до 29.09.2011 (до дня смерті) за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, заявник зазначив, що вироком Ізюмського міського суду Харківської області від 01.07.2003, він, як громадянин України, був засуджений до трьох років позбавлення волі.

22.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до Управління держаної міграційної служби України в Київській області з метою отримання паспорта громадянина України, проте йому було відмовлено у видачі паспорта громадянина України з підстав відсутності доказів належності його до громадянства України, що і стало підставою для звернення останнього до суду з даною заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.

Ухвалою суду від 16.10.2019 відкрито провадження у справі.

Заявник та його представник у судове засідання не з`явились, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі, в якій вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Заінтересована особа в судове засідання свого представника не направила, письмових пояснень суду не надавала.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13.11.1991).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24.08.1991; постійного проживання на території України станом на 13.11.1991; постійного проживання дитини на території України станом на 24.08.1991.

Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України", також Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Відповідно до пункту 7 Порядку громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13.11.1991, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або на 13.11.1991.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 № 5 з змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України.

При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

До таких же міркувань вдався і Верховний Суд, викладаючи свою правову позицію у своїй постанові від 01.08.2019 у цивільній справі № 316/1855/18.

Судом встановлено, що факт постійного проживання заявника на території України і на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) заявник підтверджує наступними доказами:

-довідкою Тарасівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 15.12.2017 № 257 на підтвердження навчання в період 01.09.1988 по 25.05.1990;

- довідкою Чорнобильської середньої школи-інтернату № 1 від 24.04.2018 № 120 на підтвердження навчання в період 22.01.1990 по 12.01.1991;

-довідкою Тарасівської сільської ради від 19.09.2018 № 1503, з якої вбачається, що ОСОБА_1 дійсно, у період з 1988 по 1990 роки проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ;

-довідкою виконавчого комітету Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 2007 року проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ;

-нотаріально посвідченою копією заяви ОСОБА_3 , якою вона надала згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

З аналізу вищезазначених доказів вбачається, що ОСОБА_1 не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його проживання на території України в період з 1977 року по 1988 рік та в період з 12.01.1991 по 01.09.1991 (тобто саме на момент проголошення незалежності України).

Також суду не надано доказів того, де саме заявник проживав станом на 24.08.1991 і що він не набув станом на той час громадянства іншої держави.

Відсутність даних доказів позбавляє суд можливості стверджувати про постійність проживання ОСОБА_1 на території України у відповідності до критеріїв, визначених статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів, а також про те, що з огляду на відсутність доказів ненабуття заявником громадянства іншої держави, встановлення такого факту матиме для нього взагалі будь-яке юридичне значення, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні даної заяви.

З огляду на викладене, з урахуванням рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 № 5, беручи до уваги правову позицію ВС у постанові від 01.08.2019 у цивільній справі № 316/1855/18, керуючись ст.ст. 1, 3, 6, 9, Закону України «Про громадянство України», ст.ст. 2, 81, 259, 263-265, 315-317, 319 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління держаної міграційної служби України в Київській області, про встановлення факту постійного проживання фізичної особи на території України станом на 24.08.1991 - залишити без задоволення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя: Т.В.Дубас