Справа № 369/8463/19
Провадження № 2/369/74/20
РІШЕННЯ

Іменем України

18.08.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді -Дубас Т.В.,

за участю секретаря - Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 20.12.2003 Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 2046.

Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.02.2019 у цивільній справі № 369/1441/19 шлюб між сторонами було розірвано.

Зі слів позивача, за час проживання сторонами у шлюбі було придбано наступне майно:

1.Автомобіль BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , 2013 року випуску, зареєстрований на відповідача.

2.Однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на відповідача згідно зі свідоцтвом про право власності від 23.04.2004 № 74, виданим Крюківщинською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.

3.Земельна ділянка, загальною площею 0,0022 га, кадастровий номер :01:013:0115, яка належить позивачу відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку та яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з наданих позивачем звітів про оцінку майна загальна вартість вищевказаного майна становить 1 520 662,00 грн.

З огляду на викладене позивач просить визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя, поділити його та визнати за нею право власності на: 5/8 частин автомобіля BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 ; 3/4 частини однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер :01:013:0115, за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді від 05.08.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою суду від 17.09.2019 було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на автомобіль BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 ; однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, загальною площею 0,0022 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :01:013:0115.

30.10.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , в якому відповідач зазначив, що однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була приватизована відповідачем у квітні 2004 року, а майно, одержане громадяном у період шлюбу в порядку приватизації є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, а тому у задоволенні позову в цій частині просив відмовити. Крім того, відповідач зазначає, що враховуючи відсутність між сторонами будь-яких домовленостей з приводу поділу спільного майна подружжя, просить суд залишити за кожним з подружжя 1/2 частину автомобіля BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 . У той же ж час, відповідач визнав за можливе задоволення вимог позивача про передачу їй у власність земельної ділянки, загальною площею 0,0022 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:013:0115.

Ухвалою суду від 28.01.2020 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, причини неявки невідомі. Представником позивача подана промова у судових дебатах, в якій позов позивач та його представник підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явились, позовні вимоги визнали частково з урахуванням викладеного у відзиві.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20.12.2003 між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, про що зроблено актовий запис № 2046.

Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.02.2019 у цивільній справі № 369/1441/19 шлюб між сторонами було розірвано.

За час шлюбу сторін ними було набуто наступне майно:

1.Автомобіль BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , 2013 року випуску, зареєстрований на відповідача.

2.Однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на відповідача згідно зі свідоцтвом про право власності від 23.04.2004 № 74, виданим Крюківщинською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.

3.Земельна ділянка, загальною площею 0,0022 га, кадастровий номер :01:013:0115, яка належить позивачу відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку та яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з наданих позивачем звітів про оцінку майна загальна вартість вищевказаного майна становить 1 520 662,00 грн.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13від 23.09.2015, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідач не заперечує той факт, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, а лише заперечує частку в даному майні, яку просить визнати за собою позивач.

Врахувавши наведені обставини справи та норми права, суд дійшов висновку про те, що спірне авто було набуте у шлюбі за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, інше сторонами домовленістю між ними або шлюбним договором не визначалося.

Разом з тим, позивач просить суд провести поділ спірного автомобіля та визнати за нею право власності на 5/8 частин даного авто, а 3/8 залишити за відповідачем.

У той же ж час, будь-якої згоди щодо поділу даного майна між сторонами досягнуто не було. Жодні кошти на депозитний рахунок суду відповідно до ст. 365 ЦК України позивачем не вносились.

З огляду на викладене, суд вбачає за можливе суд визнати ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, зокрема, визнати за:

-позивачем право власності на 1/2 частину автомобіля марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , 2013 року випуску;

-за відповідачем право власності на 1/2 частину автомобіля марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , 2013 року випуску.

Суд не збільшує розмір частки позивача, так як нею не надано жодних доказів, що б вказували на обставини, передбачені ст. 70 СК України, що дають право суду відступити від рівності часток подружжя у спільному майні.

Щодо поділу однокімнатної квартири суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд враховує, що частка у такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-606цс15.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Законом України від 11.01.2011 № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17.05.2012 № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13.06.2012, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема, пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише у період часу з 08.02.2011 до 12.06.2012 включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя.

В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

У матеріалах справи знаходиться копія свідоцтва про право власності на житло від 23.04.2004, відповідно до якого орган приватизації - Крюківщинська сільська рада посвідчує, що квартира в АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності відповідачу. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизації державного житлового фонду», таким чином суд вбачає, що дана квартира є приватизованою відповідачем у 2004 році, тому вона не є спільним сумісним майном подружжя, а є виключно особистою власністю відповідача, у зв`язку з чим вимоги про поділ спірноїквартири задоволенню не підлягають.

Суд також вбачає, що аналогічним чином, позивачем була приватизована земельна ділянка, загальною площею 0,0022 га, кадастровий номер :01:013:0115, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їй відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку та була приватизована на підставі рішення Крюківщинської сільської ради від 17.12.2010 № 7/27-2, а тому спірна земельна ділянка є особистою власністю позивача та поділу не підлягає.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 60, 70-72 СК України, ст.ст. 4, 12, 76-81, 263-265 ЦПК України суд,-

ПОСТАНОВИЛА:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину автомобіля марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , 2013 року випуску.

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності 1/2 частину автомобіля марки BMW X3, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN-код НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , 2013 року випуску.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т.В.Дубас