ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1235/20 Справа № 211/4060/19 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Євтодій К.С.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 13 вересня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , в якому він просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі не мешкають за вказаною адресою з 2015 року, особистих їх речей в будинку не має, за комунальні послуги не сплачують, чим створюють йому, як власнику, перешкоди в користуванні належним йому житловим приміщенням.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП суду невідомий, місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

В задоволенні вимоги про визнання втратившим право користування ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішення, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про повне задоволення його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що судом достовірно було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_4 не мешкають в належному йому будинку з 2015 року і оскільки суд визнав відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом він повинен був визнати таким і сина відповідача, оскільки вони не є членами його сім`ї та без поважних причин не мешкають в будинку понад шість місяців. Позивач наголошує на тому, що відповідач має право власності на Ѕ частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , а отже остання має змогу прописати свою дитину в належному їй житлі.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

02.09.2020 року на електронну адресу суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_5 про чергове відкладення розгляду справи у зв`язку з її відпусткою.

В провадженні Дніпровського апеляційного суду цивільна справа знаходиться з 10 жовтня 2019 року. Перше судове засідання було призначено на 15 січня 2020 року, однак через неявку відповідача відкладено на 18 лютого 2020 року, в цей день, апеляційний розгляд знову відкладено для ознайомлення відповідача ОСОБА_2 з матеріалами справи на 03.03.2020 року. В призначений день по заяві ОСОБА_2 апеляційний розгляд в котре відкладено на 10.04.2020 року для надання відповідачу можливості звернутися за безоплатною правовою допомогою. 10 квітня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, за межами дати дії карантину, апеляційний розгляд відкладено на 20 травня 2020 року. 20 травня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_5 знову надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином, судовий розгляд в котре відкладено на 04 вересня 2020 року.

Відповідно до Параграфу 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів, з наведених вище підстав визнала неявку відповідача та її представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , яка, підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги позивача з викладених у ній підстав, просила її задовольнити, думку представника Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради Березуцьку Н.І.,яка поклалася на думку колегії суддів у вирішенні спору, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 березня 2005 року є власником домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.13,14).

У вказаному будинку згідно витягу з домової книги, зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 (а.с. 22-24), які, за даними акту про не проживання, складеному мешканцями будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та посвідченого головою квартального комітету №21 Довгинцівського району м.Кривого Рогу, не проживають з 01 січня 2015 року в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 25).

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_2 , тому, відповідно до вимог 367 ЦПК України, правильність висновків суду першої інстанції в цій частини колегією суддів не перевіряються.

Суд, першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , керувався положеннями статей 317, 319, 321, 383, 391, 405, 406 ЦК України, 64, 156 ЖК України, й виходив з того, що вимога позивача в частини визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом є обґрунтованою, оскільки судом встановлено, що відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана за місцем своєї реєстрації не мешкає понад шість місяців без поважних причин, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, тоді, як зняття з реєстрації малолітньої дитини відповідача буде порушувати її права та законні інтереси, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справа № 6-20цс11).

Отже, з аналізу вищевикладеного слідує, що порушене право власника житлового приміщення на вільне користування та розпорядження цим приміщенням підлягає судовому захисту у спосіб не заборонений Законом, який є найбільш ефективним засобом захисту в даному випадку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 березня 2005 року є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та має право вимагати від інших осіб усунення порушень його прав, як власника цього житла.

Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син відповідача) був зареєстрований у спірному будинку належному позивачу з його згоди, однак не проживає в будинку з січня 2015 року, що підтверджено актом про не проживання осіб за місцем реєстрації (а.с. 25, 56).

Мати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2 зареєстрована у спірному домоволодінні, однак разом із сином з січня 2015 року не мешкає в будинку.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наданого позивачем ОСОБА_1 в додатку до заяви від 25 грудня 2019 року видно, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить Ѕ частка двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (.а.с.77).

Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.

Практика Європейського суду з прав людини (висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст.8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв`язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст.8 Конвенції.

Зважаючи на те, що спірне житло не є місцем проживання батьків малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів дійшла висновку про те, що цей будинок не може вважатися місцем його проживання.

Отже, малолітній ОСОБА_3 не має достатнього та тривалого зв`язку з домоволодінням АДРЕСА_1 та місцем його проживання є місце проживання батьків, у даному випадку матері ОСОБА_2 , а тому, з урахуванням того, що його дідусь, позивач ОСОБА_1 , категорично заперечує проти реєстрації онука у належному йому будинку, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для захисту прав позивача, як власника цього домоволодіння, на вільне користування та розпорядження своєю приватною власністю, шляхом визнання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування спірним будинком, що буде найефективнішим способом захисту порушеного права позивача та у жодному разі не призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем при подачі апеляційної скарги на оскаржуване судове рішення сплачено судовий збір в розмірі 1152,60 грн. (а.с.65), враховуючи, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог не задоволених судом першої інстанції, відповідно з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, сплачений останнім судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 1152,60 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 12 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Визнати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешкає за адресою: АДРЕСА_6 судові витрати у виді судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1152,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: