Справа № 463/1858/20
Провадження № 2/463/840/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договірним зобов`язанням -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14.09.2018 року в загальному розмірі 53554,66 грн.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 14.09.2018р. року між банком та відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 21 000 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Зміна кредитного ліміту може відбуватись за рішенням банку, який може прийняти таке рішення в будь-який момент. Поставивши свій підпис у заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір. Відповідач, приєднавшись до договору погодилась зі всіма його умовами, а банк в свою чергу, видав йому обумовлену суму коштів на засадах поворотності та платності. Однак, останній обов`язку щодо повернення коштів не виконує, внаслідок чого станом на 23.01.2020р. загальний розмір заборгованості становить 53554,66 грн., з яких 42065,59 грн. заборгованість за кредитом, 8462,66 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2526,41 грн. - штраф (процентна складова). Дану суму просить стягнути в примусовому порядку.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 17.03.2020р. відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Відповідач скерував відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, вважаючи кредитний договір нікчемним. Зокрема, анкета-заява не містить інформації про розмір процентів, комісії та неустойки, тоді як долучені банком умови та правила не можуть вважатись складовою договору і тому банк має право виключно на одержання непогашеної суми кредиту. Самі ж позовні вимоги вважає недоведеними належними доказами, оскільки відсутні докази про встановлення кредитного ліміту у сумі 21 000 грн., а наданий банком розрахунок суми боргу не є первинним документом і внаслідок цього не може підтверджувати розміру кредитної заборгованості. Також звертає увагу на те, що за вимогою про стягнення заборгованості за тілом кредиту сплив строк позовної давності. Тому в задоволенні позову просить відмовити. Окремою заявою просить стягнути з позивача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач у зв`язку з розглядом даної справи.

Позивач скерував відповідь на відзив, долучивши докази його направлення відповідачу. Заперечує аргументи, викладені останнім у відзиві. Зокрема, зміст кредитного договору та його умови зафіксовані у декількох документах, в тому числі в заяві позичальнику, підписанням якої останній підтвердив, що обізнаний із всіма умовами договору. На підставі цієї заяви банк відкрив відповідачу картковий рахунок та видав відповідну пластикову картку. Цією карткою відповідач фактично користувався і при цьому періодично погашав заборгованість.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2020р. розгляд справи відкладено на 06.07.2020р. о 15.50 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.07.2020р. розгляд справи відкладено на 27.08.2020р. о 15.30 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами.

Письмових заперечень на відповідь на відзив відповідач не скерував.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з таких підстав.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З оглянутої судом копії заяви клієнта від 14.09.2018р. (а.с.8-9) вбачається, що відповідач, ознайомлений та згідний з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, та виражає свою згоду, що всі ці документи складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надає відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Порядок визначення розміру процентів за кредитним договором, а також порядок їх сплати визначено у ст. статті 1056-1 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У справі яка розглядається в наданій відповідачу анкеті-заяві процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, пеню, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті: https:www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В свою чергу, наданий позивачем витяг з наказу про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.206-207) жодним чином не підтверджує редакції, яка була чинною на момент підписання відповідачем анкети-заяви і по суті, такий витяг з наказу є нічим іншим, як роздруківкою з сайту, не мітить в собі печатки та підпису та найголовніше, датований цей наказ 06.03.2010р., після чого умови та правила неодноразово змінювались.

На переконання суду, у справі яка розглядається неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов та Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Витяг з Тарифів банку на який посилається банк у позовній заяві про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», також не містить підпису позичальника.

З огляду на те, що Умови та Правила надання банківських послуг та витяг з тарифів банку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Відповідно, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів, пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, яка в межах цієї справи дійшла висновку про можливість стягнення з відповідача виключно заборгованості за тілом кредиту.

Згідно розрахунку заборгованості (а.с.5-7), станом на 23.01.2020р. загальний розмір заборгованості становить 53554,66 грн., з яких 42065,59 грн. заборгованість за кредитом, 8462,66 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2526,41 грн. - штраф (процентна складова).

Таким чином враховуючи відсутність правових підстав для стягнення з відповідача відсотків та неустойки, до примусового стягнення підлягає виключно заборгованість за тілом кредиту в розмірі 42 065,59 грн.

Що ж стосується аргументів сторони відповідача, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Під час розгляду цивільної справи № 161/16894/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду сформулював правий висновок, згідно якого роз`яснив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

В свою чергу, згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 11.07.2018 року у справі №753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.

На підтвердження розміру заборгованості та на спростування аргументів відповідача про безпідставність поданого розрахунку разом з відповіддю на відзив позивач надав виписку з особового рахунку відповідача (а.с.171-204), якою підтверджується виконання відповідачем операцій, відображених у розрахунку, а також якою підтверджується встановлення відповідачу кредитного ліміту у розмірі 21 000 грн. (а.с.173зв., 177зв.).

Крім того, як вбачається з цієї виписки (а.с.183-184), безпосередньо відповідач востаннє здійснив операцію, пов`язану із зняттям готівки 19.06.2019р. на суму 18,90 грн. (деталі операції - АЗС: AZS OKKO 15LV, LVIV), після чого залишок на карті становив «-20989,94 грн.», що в межах встановленого кредитного ліміту. Після цієї дати заборгованість збільшувалась виключно за рахунок списання щомісячних платежів за послугами «Оплата частинами», списання платежів за договорами, а також списання щомісячних комісій.

Більше того, згідно цієї виписки (а.с.185), станом на 31.12.2019р. (дата наближена до дати розрахунку заборгованості - 23.01.2020р.) загальний розмір заборгованості за кредитним договором становив 49485,02 грн., а згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, який долучено до позовної заяви (а.с.5-7), станом на 31.12.2019р. розмір заборгованості також становив 49485,02 грн. (колонка 3 + колонка 5 + колонка 13).

Тобто розрахунок заборгованості, яким в тому числі обчислено заборгованість за тілом кредиту, повністю узгоджується з первинними документами бухгалтерського обліку, що в кінцевому, свідчить про належність, допустимість, достовірність і достатність такого доказу в частині вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Представник відповідача натомість, всупереч своєму обов`язку належними і допустимими доказами такого розрахунку заборгованості не спростував, та не надав свого розрахунку заборгованості і тому такі його аргументи суд відкидає.

Аналогічно, не може братись до уваги заява представника відповідача про сплив строку позовної давності.

Так, відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Разом з тим, у справі яка розглядається кредитний договір укладено 14.09.2018р., тоді як позивач звернувся до суду 27.02.2020р. Відтак, трьохрічний строк з моменту порушення права не сплив.

Щодо судових витрат.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 2102 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.37). Враховуючи, що при пред`явленні позову позивач сплатив мінімальний розмір судового збору, а позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження, суд не зменшує розміру судового збору пропорційно відхиленій частині позовних вимог, оскільки незалежно від того, яка частина позовних вимог відхилена, інша частина позовних вимог є обґрунтованою і за пред`явлення таких вимог позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 2102 грн.

Що ж до витрат відповідача на професійну правничу допомогу, суд враховує таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати, окрім судового збору, складаються також з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як уже зазначалось вище, відповідачем заявлено до стягнення 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ціна позову у даній справі становила 53 554,66 грн., тоді як даним рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто 42 065,59 грн., що становить 78,55 % від загального розміру позовних вимог.

Отже, в силу вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд відхиляє вимогу про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7855 грн., що пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Водночас, вирішуючи питання про право відповідача претендувати на відшкодування йому 21,45 % судових витрат, що пропорційно до відхиленої частини позовних вимог, виходить з наступного.

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому з огляду на положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України).

Згідно матеріалів справи, професійна правнича допомога в даній справі надана відповідачу на підставі договору про надання правничої допомоги від 21.04.2020р. (а.с.58-61) укладеного з Адвокатським бюро «Романа Посікіри». Згідно п. 2.1., 2.2 статті 2 договору, предметом цього договору є правова допомога, що надається бюро клієнту. Адвокатська правова допомога (юридичні послуги) полягає у наданні клієнту послуг щодо представництва інтересів клієнта в судовому спорі як відповідача у справі № 463/1858/20 про стягнення боргу. Пункти 2.3, 2.4 статті 2 договору визначають види послуг, які надаються клієнту.

Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 22.04.2020р. (а.с.62), підписанням даного акту сторони засвідчили, що послуги надані бюро клієнтові належним чином, відповідно до умов договору, а також вимог що звичайно ставляться до таких послуг або подібних послуг.

Питання гонорару та фактичних витрат сторони узгодили у статті 6 договору. Зокрема, відповідно до пунктів 6.1, 6.2, 6.3 статті 6 договору сторони визначили, що винагорода адвоката за надання послуг згідно цього договору визначена сторонами згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару за представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції у розмірі 10000 грн. Розмір гонорару включає в себе надання усіх послуг, що визначені п. п. 2.2-2.4 договору без обмежень їх кількості та тривалості.

Сторони домовились, що сума гонорару за весь час дії договору є незмінною і не залежить від тривалості розгляду справи, часу виконання рішення суду, чи розгляду такої справи судами апеляційної і касаційної інстанції, а також не залежить від повторного (нового) розгляду справи, у разі скасування рішень судом касаційної інстанції, та обсягу і тривалості необхідних, і вчинених дій до моменту, визначеного п. п. 2.4 цього договору.

Гонорар в сумі 10 000 грн. за усі послуги з представництва клієнта в суді першої інстанції сплачується клієнтом на розрахунковий рахунок бюро одним платежем у строк до 1 серпня 2020р.

Тобто, у відповідності до вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у зазначених пунктах сторони узгодили порядок обчислення гонорару (стала сума), порядок його сплати (одним платежем) та строк його сплати (до 1 серпня 2020р.).

Водночас, виходячи з буквального тлумачення таких умов договору, гонорар за представництво інтересів клієнта сплачується за надання юридичних послуг в суді апеляційної інстанції, про що прямо зазначено у п. 6.1 договору, який власне і встановлює порядок обчислення гонорару, і що також випливає зі змісту п. 6.2 договору, який конкретизує, що така сума залишається незмінною незалежно від тривалості виконання рішення чи результатів розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанції.

Згадка про сплату гонорару за надання послуг в суді першої інстанції мітиться лише у п. 6.3 договору, однак виходячи з буквального тлумачення цієї умови, способу її викладення та розміщення у системі договору, нею встановлюється не порядок обчислення гонорару, а порядок його сплати (одним платежем) та строк його сплати (до 1 серпня 2020р.). Інше тлумачення цього пункту суперечить попереднім двом пунктам, тоді як системне тлумачення всіх трьох пунктів свідчить про те, що сторони узгодили порядок обчислення гонорару саме за надання правових послуг в суді апеляційної інстанції.

Під час розгляду цивільної справи № 753/11000/14-ц (постанова від 18.04.2018р.) Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду сформулював правовий висновок, згідно якого роз`яснив, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Крім того, під час розгляду іншої цивільної справи № 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020р.) Велика Палата Верховного Суду висловилась про те, що саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Заперечуючи проти витрат на професійну правничу допомогу, які заявлені відповідачем до стягнення, позивач у відповіді на відзив вказав на згадані вище неточності в умовах договору про порядок визначення гонорару, а також про відсутність документального підтвердження понесених витрат на правову допомогу та їх розрахунку. Крім того, заперечуючи проти таких витрат позивач вважає їх неспівмірними із складністю справи та непропорційними щодо витраченого часу.

Частково, суд відкидає ці аргументи, адже за змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України суду подаються докази про розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, що виключає необхідність подання лише документального підтвердження понесених витрат на правову допомогу.

Разом з тим, незважаючи на неоднозначне тлумачення умов договору про порядок обчислення гонорару, всупереч вимогам ч. 3 ст. 137 ЦПК України суду так і не було надано детального опису робіт, які здійснив адвокат під час розгляду справи в суді першої інстанції, а акт прийому-передачі наданих послуг від 22.04.2020р., по факту, лише підтверджує, що послуги були надані, однак не заміняє собою детального опису робіт.

Крім того, суд також погоджується з неспівмірністю цих витрат та непропорційністю витраченого часу, адже дана справа в силу вимог закону є малозначною, і її розгляд проводився без проведення судового засідання, тоді як представник відповідача хоч і просив відмовити у позові, проте визнав право банку на стягнення заборгованості за тілом кредиту (а.с.52 абзац 2).

Більше того, по факту, представник відповідача лише направив суду відзив на позовну заяву, основна частина якого лише дублює правову позицію, яку висловила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи з аналогічними правовідносинами № 342/180/17 про можливість стягнення з боржника лише заборгованості за тілом кредиту.

Тому, застосовуючи у даній справі тлумачення contra proferentem (зокрема, суд тлумачить даний договір так, що всупереч вимогам статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» сторони не узгодили порядок обчислення гонорару за надання послуг в суді першої інстанції), а також враховуючи відсутність доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу, їх неспівмірність та непропорційність, незважаючи на часткове відхилення позовних вимог суд в стягненні з позивача витрат на професійну правничу допомогу відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,279 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 207, 509, 526, 534, 607, 610, 625, 629, 638, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, , МФО 305299, рахунок № НОМЕР_2 ) заборгованість за договірним зобов`язанням в розмірі 42 065,59 (сорок дві тисячі шістдесят п`ять грн. п`ятдесят дев`ять коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 2 102 грн. судового збору (рахунок № НОМЕР_2 ).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Леньо С. І.