Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3127/19 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 76 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №286/3127/19 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмачгазбудсервіс» про визнання незаконним та зміну дати формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за дні невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмачгазбудсервіс» на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 24 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гришковець А.Л. в м. Овручі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який неодноразового уточнював та просив визнати незаконними дату та формулювання причин його звільнення, що зазначені у наказі ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14.08.2019, а саме: «з 14.08.2019 за прогул одного дня без поважних причин згідно ст. 40 п.4 КЗпП України» змінити дату та формулювання причин його звільнення з «з 14.08.2019 за прогул одного дня без поважних причин згідно ст. 40 п.4 КЗпП України» на « з 05.08.2019 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та інших вимог законодавства про працю», стягнути з відповідача на його користь 41446 грн 56 коп. заборгованості по заробітній платі, 44401 грн 83 коп. заборгованості по вихідній допомозі при звільненні, 5775 грн 84 коп. компенсації за дні невикористаної відпустки та 36099 грн 00 коп., з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів. Стягнути з Товариства середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.08.2019 по 24.04.2020 рік. Позовні вимоги мотивував тим, що з 01.04.2019 по 05.08.2019 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Бахмачгазбудсервіс». 05 серпня 2019 року подав заяву на звільнення з займаної посади юриста на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та інших вимог законодавства про працю. Так, під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем йому була нарахована за період з 01.04.2019 по 05.08.2019 заробітна плата в сумі 60 294 грн 91 коп., з урахуванням всіх обов`язкових внесків, зборів та платежів, яка не була виплачена на час звернення до суду. У день звільнення, роботодавець не видав йому трудову книжку із записом про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України. Крім того, після його звільнення, Товариством не було виплачено вихідну допомогу, яка передбачена ст. 44 КЗпП України, компенсацію за 8 днів невикористаної щорічної відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Зазначав, що 30.09.2019 йому було видано трудову книжку, але відповідно до запису в ній, його було звільнено наказом ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14.08.2019 з 14.08.2019 за прогул одного дня без поважних причин згідно ст. 40 п.4 КЗпП України. Вказане звільнення є незаконним, оскільки він подав заяву на звільнення, саме 05.08.2019 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та інших вимог законодавства про працю, на якій директор Товариства поставив резолюцію «Звільнити 05.08.2019» та засвідчив особистим підписом. Він більше не з`являвся на роботу в ТОВ «Бахмачгазбудсервіс», так як, останнім робочим днем був день звільнення - 05.08.2019 року. Звільняючи його за прогул одного дня, відповідачем було грубо порушено норми КЗпП України, в тому числі і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Визнання відповідачем факту порушення норм чинного законодавства про працю підтверджується виплатою йому 01.10.2019 на його картковий рахунок заробітної плати за липень 2019 року в сумі 12589 грн 98 коп. та за серпень 2019 року в розмірі 6258 грн 37 коп.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 24 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , викладеної в наказі директора ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14.08.2019, з «за прогул одного дня без поважних причин згідно ст. 40 п.4 КЗпП України» на «за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України». Стягнуто з ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 41446 грн 56 коп., компенсацію за 8 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 5471 грн 92 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 110806 грн 38 коп., судовий збір у розмірі 532 грн 50 коп. та судовий збір в розмірі 1576 грн 18 коп. в дохід держави. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог належним чином не надав оцінку факту відсутності наказу про звільнення від 05.08.2019, записів у трудовій книжці та іншим доказам. При цьому, судом не було встановлено саме факт бездіяльності відповідача щодо нездійснення звільнення саме 05.08.2019 року. Судом першої інстанції не було надано оцінку довідці ОК-5, із якої вбачається, що відповідач звільнив позивача 05.08.2019 року.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмачгазбудсервіс» просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно прийшов до висновку, що при накладенні дисциплінарного стягнення було порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення та відповідно наказ директора ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14.08.2019 «Про звільнення» по своїй правовій природі є протиправним. Крім того, не було надано оцінки і не перевірено доводи відповідача щодо неправильного розрахунку позивачем належних йому при звільненні сум.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Як встановлено судом, і підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 01.04.2019 працював у ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» на посаді юриста.

05 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення його за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та інших вимог законодавства про працю.

На заяві міститься резолюція керівника про звільнення, але наказ про звільнення з роботи ОСОБА_1 відповідач не видавав.

13 серпня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» із заявою про його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України із нарахуванням компенсації всіх днів невикористаної щорічної відпустки.

Наказом № 43 від 14 серпня 2019 року ОСОБА_1 звільнений з посади юриста ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» згідно п.1 ст.38 КЗпП України.

Наказом №44 від 14.08.2019 скасовано наказ №43 від 14.08.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади юриста ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» за власним бажанням та звільнено позивача з посади юриста з 14.08.2019 за прогул одного дня без поважних причин згідно ст. 40 п.4. КЗпП України.

Згідно запису №8 трудової книжки позивача було звільнено з роботи юриста ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» за ст. 38 п.1 КЗпП України на підставі наказу №43 від 14.08.2019 року.

Наступний запис №9 трудової книжки містить: «запис №8 вважати недійсним. Звільнити з роботи юриста згідно ст. 40 ч.4 КЗпП України на підставі наказу №44 від 14.08.2019».

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п.п. 22, 24 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин ( наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу ). Невихід працівника на роботу в зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров`я, не може бути звільнений за п. 3 чи п. 4 ст. 40 КЗпП.

Копії доповідних записок фінансового директора та інженера ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» на ім`я директора від 14.08.2019 та акту б/н від 14.08.2019 свідчать, що 14.08.2019 юрист - ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці цілий день без попередження про причини відсутності і без поважних причин. Акт містить посилання, що ОСОБА_1 будь-яких виправдних документів не надав, пояснень щодо поважності причин його відсутності не надав.

Вимоги за підписом директора ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» на ім`я позивача щодо надання ним пояснень наявності поважних причин відсутності на роботі та відповідних підтверджуючих документів не містить вихідного номера та дати.

У письмових поясненнях від 30.09.2019 на ім`я директора Товариства, ОСОБА_1 щодо причин його відсутності на робочому місці 14.08.2019 зазначив, що 05.08.2019 він подав заяву про звільнення у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та законодавства про працю, а тому вважав, що був звільнений саме 05.08.2019 року.

Згідно ч.1 ст.38КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 3 ст.38 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Перша заява ОСОБА_1 про звільнення з роботи була адресована відповідачу 05 серпня 2019 року. Разом з тим, у заяві не зазначений строк, у який ОСОБА_1 просив розірвати трудовий договір.

Після подання, 05 серпня 2019 року заяви про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та інших вимог законодавства про працю, ОСОБА_1 виходив на роботу, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за серпень 2019 року.

Позивач, 13 серпня 2019 року повторно звернувся до ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» із заявою про його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України. Наказом №43 відповідач звільнив ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України з 14 серпня 2019 року.

З огляду на те, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України з 14 серпня 2019 року відповідно до наказу №43, то у відповідача не було підстав для скасування цього наказу та звільнення позивача із займаної посади на підставі положень п.4 ст.40 КЗпП України.

Оскільки ОСОБА_1 був незаконно звільнений з роботи з 14 серпня 2019 року на підставі положень п.4 ст.40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання незаконними дати та формулювання причин звільнення у наказі №44 від 14 серпня 2019 року.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення цих вимог.

Частиною третьою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причин звільнення неправильними або такими, що не відповідають чинному законодавству, у випадках коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно був звільнений з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, суд першої інстанції обґрунтовано змінив формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з «за прогул одного дня без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України» на «за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України».

Твердження позивача про те, що заява про звільнення з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України від 13 серпня 2019 року фактично була адресована керівнику ТОВ «МАС ЕНЕРДЖІ», а не керівнику ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» спростовується письмовими матеріалами справи.

З матеріалів справи встановлено, що позивач, крім того, що він працював юристом у ТОВ «Бахмачгазбудсервіс», він ще працював у ТОВ «МАС ЕНЕРДЖІ».

13 серпня 2019 року ОСОБА_1 написав на ім`я директора ТОВ «МАС ЕНЕРДЖІ» ОСОБА_2 заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

В цей же день ОСОБА_1 написав на ім`я директора ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» Сагателяна А.Б. заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Отже, ОСОБА_1 13 серпня 2019 року подав в дві різні юридичні установи заяви про звільнення з роботи за п.1 ст.38 КЗпП України, в яких він працював.

Наказом директора ТОВ «МАС ЕНЕРДЖІ» №18 від 14 серпня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з 14 серпня 2019 року за власним бажанням ( ст.38 КЗпП України).

Такі обставини виключають його твердження, що заява від 13 серпня 2019 року фактично була адресована керівнику ТОВ «МАС ЕНЕРДЖІ», а не керівнику ТОВ «Бахмачгазбудсервіс».

З огляду на наведені обставини справи, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні вимог позивача про зміну дати та формулювання причин звільнення «з 14 серпня 2019 року за прогул одного дня без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України» на «з 05 серпня 2019 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та інших вимог законодавства про працю».

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ст.21 ЗУ «Про оплату праці»).

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ст. 116 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до платіжних доручень №1621, №1623 від 01.10.2019, ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» виплатило ОСОБА_1 заробітну плату за липень, серпень 2019 року в сумі 12589 грн 98 коп. та 6258 грн 37 коп.

Згідно з частиною другою ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Матеріали справи не містять відомостей про виплату заробітної плати ОСОБА_1 за квітень, травень та червень 2019 року.

Копії платіжних доручень № від 27.06.2019 на суму 10 000 грн. та № від 05.04.2019 на суму 15 000 грн про перерахунок ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_1 вказаних коштів не є належними доказами в розумінні ст.78 ЦПК України.

З врахуванням наведених вимог закону та сум перерахування заробітної плати відповідачем на рахунок позивача за липень та серпень 2019 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Матеріали справи не містять доказів того, що за період роботи в ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» позивачу надавалася оплачувана відпустка або відпустка за власний рахунок.

Встановлено, що дійсно у період з 26.07.2019 по 03.08.2019 позивач перебував за межами України та відповідно не міг перебувати на робочому місці.

Питання притягнення позивача до відповідальності за відсутність на робочому місці у зазначений період, відповідачем не ставилося.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за 8 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 5 471 грн 92 коп.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не має права на отримання грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, оскільки він з 26.07.2019 по 03.08.2019 був відсутній на роботі є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору ( статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача вихідної допомоги в сумі 44 401 грн 83 коп.

Що стосується задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, то апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, у якій зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Сума заборгованості по заробітній платі (41 446 грн 56 коп.), яку встановив суд першої інстанції є значно меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (110 806 грн 38 коп.).

Також встановлено, що тривалість роботи позивача на посаді юриста ТОВ «Бахмачгазбудсервіс» є незначною, лише 5 місяців.

Таким чином, враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та встановлені обставини справи, апеляційний суд з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача вважає, що розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу коштів має становити 41 000 грн 00 коп.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, із зменшенням розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 110 806 грн 38 коп. до 41 000 грн 00 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмачгазбудсервіс» задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 24 квітня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог про визнання незаконними дати та формулювання причин звільнення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати незаконними дату та формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у наказі товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмачгазбудсервіс» №44 від 14 серпня 2019 року « з 14.08.2019 за прогул одного дня без поважних причин згідно ст.40 п.4 КЗпП України».

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 24 квітня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 110 806 грн 38 коп. до 41 000 грн 00 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 13 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді