Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 263/14085/16-ц

провадження № 61-5713св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - Маріупольська міська рада;

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Тетяна Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 жовтня 2018 року у складі судді Скрипченко Т. І. та постанову Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М. у справі за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Тетяна Іванівна про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Тетяна Іванівна, про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2016 року Маріупольська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т. І. про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності у якому просить визнати договір купівлі-продажу від 27 червня 2012 року, зареєстрований в реєстрі 27 червня 2012 року за № 656 недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 12 липня 2012 року, номер витягу 34812074.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі 27 червня 2012 року за № 656, ОСОБА_1 набула право власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена нежитлова будівля належала ОСОБА_3 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 15 травня 2012 року у справі № 2/0519/1977/2012.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 листопада 2013 року у справі № 0519/4038/2012 було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 15 травня 2012 року у справі № 2/0519/1977/2012 та в задоволенні позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно - торгівельний павільйон літ. А-1 загальною площею 13, кв АДРЕСА_1 - відмовлено.

На час вчинення правочину ОСОБА_3 був власником зазначеного нерухомого майна на підставі неправомірного рішення, яке було прийнято з порушенням норм діючого законодавства.

Відповідно до листа з Управління архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради, інформація стосовно прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 не надходила.

Позивач у позовній заяві зауважує, що на теперішній час рішення суду на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на нежитлове приміщення у вигляді торгівельного павільйону літ А-1 загальною площею 13,1 кв м., що розташований на АДРЕСА_1 скасоване як незаконне, а також враховуючи відсутність документу щодо прийняття об`єкту нерухомого майна в експлуатацію вважає, що зазначені факти є підставами для визнання договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №656 від 27 червня 2012 року недійсним.

За зустрічним позовом ОСОБА_1 звернулась до Маріупольської міської ради про визнання її добросовісним набувачем та визнання права власності, в якому просить визнати себе добросовісним набувачем торгового павільйону (нежитлового приміщення) на АДРЕСА_1 , площею 13,11 кв м., яке було придбане 27 червня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т. І., зареєстрованого в реєстрі за № 656.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує наступним.

Право власності на торговий павільйон (нежитлове приміщення) на АДРЕСА_1 27 червня 2012 року ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна між нею - покупцем та продавцем - ОСОБА_3 , договір посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т. І., зареєстровано в реєстрі за № 656. Також отримано витяг про реєстрацію права власності в Маріупольському комунальному підприємстві «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 12 липня 2012 року. У договорі купівлі-продажу у п.п.1.2 зазначено, що відчужуваний об`єкт належить продавцю на праві власності на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 15 травня 2012 року (справа № 2-0519/1977/12), яке набрало законної сили 28 травня 2012 року, зареєстрованого Міським Комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 05 червня 2012 року, реєстраційний номер № 36815262, номер запису 4875 в книзі 7 (витяг 34378070).

На момент укладення вказаного договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, ОСОБА_3 мав зареєстроване в установленому законом порядку право власності та торговий павільйон на АДРЕСА_1 , набуте на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Вказані обставини були перевірені приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т. І., яка здійснювала посвідчення договору купівлі-продажу. Через півтора року після укладення договору купівлі-продажу, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою прокурора Жовтневого району м. Маріуполя в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області, було скасоване рішення Жовтневого районного суду від 15 травня 2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно, відмовлено.

На момент розгляду справи судом апеляційної інстанції вона була власником об`єкту нерухомості, щодо якого приймалось рішення, проте не була залучена до участі у справі. Про існування рішення Апеляційного суду Донецької області від 06 листопада 2013 року дізналась лише коли отримала ухвалу про відкриття провадження у справі № 263/14085/16-ц від 10 листопада 2016 року.

На момент укладення договору купівлі - продажу, відповідач не мав зареєстрованого в установленому законом порядку, права власності на нежитлову будівлю, і як наслідок не був його власником, а тому це право не могло бути ним загублене, викрадене або іншим чином бути таким, що вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. Отже, оскільки ОСОБА_1 під час укладення спірної угоди не знала та не могла знати про те, що третьою особою ( ОСОБА_3 ) було незаконно відчужено майно на користь позивача, вона у будь-якому випадку набуває статус добросовісного набувача, і тому ця річ не може бути витребувана від ОСОБА_1 , оскільки підстави передбачені статтею 388 ЦК України відсутні.

Щодо позовних вимог первісного позивача (Маріупольської міської ради), просить застосувати позовну давність, адже вважає, що Маріупольська міська рада була обізнана про існування спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 червня 2012 року ще з листопада 2012 року, оскільки на той час вона зверталась до позивача із заявою про виділення їй земельної ділянки саме за адресою знаходження торгового павільйону (нежитлового приміщення) на АДРЕСА_1 , а з того часу пройшло чотири роки.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року позов Маріупольської міської ради Донецької області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т. І. про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ А.-1 (торговий павільйон), площею 13,1 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 27 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрований в реєстрі за № 656 та скасовано рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 12 липня 2012 року (реєстраційний номер 36815262). Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 листопада 2013 року скасоване рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2012 року та в задоволенні позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно - відмовлено, самовільне будівництво дотепер не прийнято в експлуатацію, вважається, що станом на день укладення договору від 27 червня 2012 року нежила будівля (торговий павільйон) був самовільним будівництвом та не міг бути об`єктом купівлі-продажу нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову апеляційний суд вказував, що Маріупольською міською радою не заявлялись позовні вимоги щодо витребування майна у ОСОБА_1 , що виключає визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем за цим позовом. У свою чергу, зустрічний позов ОСОБА_1 , заявлений до Маріупольської міської ради щодо визнання права власності та визнання добросовісним набувачем, має інший предмет, ніж заявлений у основному позові (визнання договору недійсним).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не вказали у своїх рішеннях жодної підстави недійсності правочинів, зазначених у статті 203 ЦК України.

Заявник вважає, що суди дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності, адже на її переконання про існування рішення суду апеляційної інстанції від 06 листопада 2013 року у справі № 0519/4038/12 Маріупольська міська рада була обізнана, оскільки остання приймала участі у розгляді цієї справи, а про час та місце розгляду цієї справи представник міської ради сповіщався телефонограмою. Провадження у справі, що переглядається, було відкрито лише 10 листопада 2016 року, тобто вже після спливу трьох років.

Аргументом касаційної скарги є також те, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 мав зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на спірний торговий павільйон, а тому ОСОБА_1 не могла знати про наявність обставин самовільного спорудження придбаної будівлі, адже договір було посвідчено нотаріусом.

Вказує, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не врахували принципу пропорційності, адже в цьому випадку має місце втручання у право власності ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2019 року представник Маріупольської міської ради - Кравченко О. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 в якому представник позивача за зустрічним позовом просить у задоволенні касаційної скарги відмовити посилаючись на її необґрунтованість.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду м. Маріуполя.

08 квітня 2019 року справа № 263/14085/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1039/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 263/14085/16-ц (провадження № 61-5713св19) 15 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Литвиненко І. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2012 року (провадження №2/0519/1977/12) у справі за позовом ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно зведене самовільно, визнано за ОСОБА_3 право власності на самовільно збудовані: торговий павільйон на АДРЕСА_1 , «А-1», площею 13,1 кв м.

05 червня 2012 року Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» здійснено державну реєстрацію прав ОСОБА_3 на нежитлову будівлю - торговий павільйон, адреса: АДРЕСА_1 на підставі рішення суду № 2/0519/1977/12 Жовтневого районного суду м. Маріуполя.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 листопада 2013 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2012 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно - відмовлено.

Відповідно договору купівлі-продажу, укладеного 27 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т. І., ОСОБА_3 здійснив продаж ОСОБА_1 нежитлової будівлі літ А.-1 (торговий павільйон), площею 13,1 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зазначений об`єкт розташований на земельній ділянці Маріупольської міської ради, загальною площею 0,0015 га кадастровий номер::04:005:0183, якою продавець користується на підставі договору оренди, посвідченого 09 березня 2010 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Апалько М. Ю.

12 липня 2012 року у Міському комунальному підприємстві «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» було здійснено державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на нежитлову будівлю - торговий павільйон, адреса об`єкту: АДРЕСА_1 .

Відповідно до повідомлення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради, від 03 жовтня 2016 року № 06-819-01, будь-яка інформація стосовно прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не надходила. Інформація стосовно декларацій про початок виконання підготовчих та будівельних робіт, декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів вноситься до Єдиного реєстру дозвільних документів, який знаходиться у вільному доступі офіційних Інтернет ресурсів інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю (http://dabi.gov.ua/index.php/reestr-dozvilnikh-dokumentiv).

07 червня 2017 року Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради, видано попередження № 92/2017 про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства, при перевірці додержання вимог земельного законодавства ФОП ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (землі житлової та громадської забудови) встановлено, що ФОП ОСОБА_1 використовує земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 0,0013 га під розміщення торгівельного павільйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року № 656, зареєстрованого 12 липня 2012 року за № 36815262, без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є порушенням статей 125, 126 Земельного кодексу України. ФОП ОСОБА_1 запропоновано усунути виявлені порушення земельного законодавства в тридцятиденний строк, ця вказівка належить до обов`язкового виконання.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , його правонаступником є ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Судами встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2012 року визнано за ОСОБА_3 право власності на самовільно збудовані: торговий павільйон на АДРЕСА_1 , «А-1», площею 13,1 кв м., яке 06 листопада 2013 року скасоване рішенням Апеляційного суду Донецької області.

Скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вказував, що у матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 звертався до Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області з питання прийняття спірного нежитлового приміщення в експлуатацію. Позивачем не надано доказів щодо приймання і введення в експлуатацію у встановленому законом порядку нежилого приміщення, його звернення до Інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об`єкта до експлуатації, органу місцевого самоврядування.

27 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі - літ А.-1 (торговий павільйон), площею 13,1 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зазначений об`єкт розташований на земельній ділянці Маріупольської міської ради, загальною площею 0,0015 га кадастровий номер::04:005:0183, якою продавець користується на підставі договору оренди, посвідченого 09 березня 2010 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Апалько М. Ю.

Відповідно до повідомлення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради, від 03 жовтня 2016 року № 06-819-01, будь-яка інформація стосовно прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не надходила.

Таким чином судами попередніх інстанцій встановлено, що у зв`язку із скасуванням рішення суду, яким було визнано право власності ОСОБА_3 на зведену будівлю (торгівельний павільйон) на АДРЕСА_1 , предметом купівлі-продажу за оспорюваним договором купівлі-продажу є самочинно зведене на земельній ділянці комунальної власності нежитлове приміщення (торгівельний павільйон).

Отже колегія судів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, щодо прийняття самочинно зведеної будівлі в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів ця будівля не є об`єктом нерухомого майна і не може бути предметом купівлі-продажу, як нерухоме майно.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Після скасування рішення суду про визнання права власності на самочинно зведену будівлю ОСОБА_1 не вжила передбачені законом заходи щодо прийняття самочинно зведеної будівлі в експлуатацію, яка розташована на земельній ділянці комунальної власності, а та обставина, що на час укладення договору купівлі-продажу було чинним рішення суду про визнання права власності на самочинно зведену спірну будівлю, не є підставою для відмови в позові Маріупольської міської ради, оскільки вказане рішення суду скасовано, а спірне нежитлове приміщення не визнано нерухомим майном.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. При цьому зі скасуванням рішення суду втрачаються всі ті наслідки, які з нього випливають.

Такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1193цс15) та від 05 жовтня 2016 року (провадження № 6-1582цс16), а також неодноразово підтримані колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц (провадження № 61-4453св18), від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц (провадження № 61-18566св18) та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц (провадження № 61-5447зпв18), і Велика Палата Верховного Суду не вбачала правових підстав від їх відступу.

Згідно частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, позивач не є власником, але бажає ним стати, а саме на об`єкт самочинного будівництва.

Суд апеляційної інстанції правильно вказував, що позов ОСОБА_1 заявлений не для визнання, а для набуття права власності, а тому задоволеним у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України бути не може.

З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову Маріупольської міської ради та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що як місцевим так і апеляційним судами у своїх рішеннях було зазначено підстави для визнання спірного договору недійсним та оцінено обставини за яких суди дійшли таких висновків, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо того, що суди попередніх інстанцій не вказали у своїх рішеннях жодну з підстав недійсності правочинів, адже вказаний довід спростовується змістом ухвалених у справі судових рішень.

Щодо доводів касаційної скарги стосовно того, що суди дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності, адже на переконання заявника про існування рішення суду апеляційної інстанції від 06 листопада 2013 року у справі № 0519/4038/12 Маріупольська міська рада була обізнана, оскільки приймала участі у розгляді цієї справи, про час та місце розгляду справи міська рада була сповіщена телефонограмою, а провадження у цій справі було відкрито 10 листопада 2016 року, тобто вже після спливу трьох років колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Апеляційний суд встановив, що як вбачається з матеріалів цивільної справи № 263/14085/16-ц, за апеляційною скаргою прокурора в інтересах держави в особі інспекції ДАБК у Донецькій області, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 листопада 2013 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2013 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно - відмовлено.

Маріупольська міська рада, як зацікавлена особа, не приймала участі у цій справі, та судове рішення апеляційної інстанції їй, згідно листа від 12 листопада 2013 року, спрямоване поштою у цей же день (а. с. 92, том 2). Дату фактичного отримання цього рішення адресатом матеріали справи не містять.

З цим позовом Маріупольська міська рада звернулась 09 листопада 2016 року (а. с. 2, том 1), таким чином висновок судів попередніх інстанцій про те, що трирічний строк позовної давності нею не пропущений є правильним.

Одночасно колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні справи не було враховано принцип пропорційності з огляду на таке.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, головним наслідком проведення самовільного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає право власності на зазначене майно як об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України), а тому визнання недійсним правочину та скасовування державної реєстрації права власності на самовільно збудоване нерухоме майно, яке виникло на підставі рішення суду, що в подальшому було скасовано не можна вважати непропорційним втручанням у право власності відповідача, оскільки вона такого права не набула.

Інші наведені у касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький Є. В. Петров І. В. Литвиненко І. М. Фаловська