ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 628/177/14-ц

провадження № 22ц/818/2475/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чирви Віталія Григоровича - представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 січня 2020 року в складі судді Клімової С.В.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 грудня 2005 року укладено кредитний договір № 823/2-27/24/6-76, відповідно до умов якого Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 278 100,00 грн зі сплатою 17,1% річних з кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 10 грудня 2011 року. Додатковою угодою № 1 від 22 жовтня 2008 року встановлено з 01 липня 2008 року відсотки у розмірі 20% річних.

28 грудня 2005 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором укладено договір застави майна № 823/3-27/24/5-132, предметом якого є транспортний засіб марки Lexus модель RX 300, 2205 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ТЗ серії НОМЕР_2 , виданого Харківським МРЕВ при УДАІ УМВС України в Харківській області.

Крім того, 28 квітня 2005 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором з ОСОБА_2 укладено договір поруки № 823/3-27/24/5-133.

ОСОБА_1 належним чином не виконав умови договору та порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в сумі 313 500,42 грн, яка складається з: 115 760,28 грн - заборгованості за кредитом; 120 788,36 грн, - заборгованості процентами за користування кредитом; 21 415,65 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 19 403,58 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом; 18 868,93 грн - інфляційні втрати за кредитом; 17 263,63 грн - інфляційні втрати за відсотками.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість в указаному розмірі та вирішити питання про судовий збір.

Загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») та єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення від 15 жовтня 2019 року № 5/2019 про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 04 грудня 2019 року АТ «Альфа-Банк» залучено до участі у справі в якості позивача.

Заочним рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 січня 2020 року позов АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконав належно взяті за договором кредиту зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості та, враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), останній має нести солідарну з поручителем цивільно-правову відповідальність. Разом з тим, позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення заборгованості з боржника, а порука є припиненою.

27 лютого 2020 року Чирва Віталій Григорович - представник АТ «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що перебіг позовної давності за кредитним договором від 28 грудня 2005 року № 823/2-27/24/6-76 починається зі спливом строку виконання кредитного договору в цілому, а саме - 10 грудня 2011 року. Оскільки позов пред`явлено 09 грудня 2014 року, АТ «Альфа-Банк» не пропущено строку позовної давності. Зазначає, що висновок суду першої інстанції про припинення поруки є помилковим, оскільки згідно з пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання повинен предьявити позов до поручителя.

Відповідачі з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертались, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає, з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що 28 грудня 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 823/2-27/24/6-76 (а. с. 2-12, 19 т. 1).

У пункті 1.1. кредитного договору визначено, що банк надає ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 278 100,00 грн зі сплатою 17,1% річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щорічному перегляду, згідно з умовами пункту 2.6. цього договору, порядок погашення суми основної заборгованості шляхом внесення з 10 січня 2006 року щомісяця чергових платежів у сумі 3 862,50 грн з кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 10 грудня 2011 року. Додатковою угодою № 1 від 22 жовтня 2008 року встановлено з 01 липня 2008 року відсотки у розмірі 20% річних.

Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше десятого числа місяця наступного за звітним. У випадку, якщо десяте число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів згідно з пунктом 2.4. цього договору у попередній робочий день (пункт 2.4.1. кредитного договору).

Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих а себе зобов`язань (пункт 7.3. кредитного договору).

28 грудня 2005 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором укладено договір застави майна № 823/3-27/24/5-132, предметом якого є транспортний засіб марки Lexus модель RX 300, 2205 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ТЗ серії НОМЕР_2 , виданого Харківським МРЕВ при УДАІ УМВС України в Харківській області (а. с. 13-16 т. 1).

Крім того, 28 квітня 2005 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором з ОСОБА_2 укладено договір поруки № 823/3-27/24/5-133 (а. с. 17-18 т. 1).

В пункті 5.2. договору поруки від 28 квітня 2005 року № 823/3-27/24/5-133 сторони погодили, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Останній платіж ОСОБА_1 здійснив 18 березня 2009 року в сумі 32,26 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та визнається самим ОСОБА_1 .

На момент закінчення строку кредитування (10 грудня 2011 року) ОСОБА_1 не повернув тіло кредиту в сумі 115 760,28 грн та проценти за користування кредитом в сумі 120 788,36 грн.

За період з 05 листопада 2013 року по 17 липня 2017 року АТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором нарахувало пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 21 415,65 грн та пеню за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом в сумі 19 403,58 грн.

Крім того, банк заявляв вимоги про стягнення інфляційних втрат у сумі 18 868,93 грн за прострочення повернення тіла кредиту та 17 263,63 грн за прострочення сплати процентів, обрахованих за період з жовтня 2013 року до вересня 2014 року.

Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення від 15 жовтня 2019 року № 5/2019 про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Тобто для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі стоків, зокрема щодо сплати процентів за прострочення виконання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

З огляду на статтю 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу? пені) (пункт 1 частини першої статті 258 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давніть обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими у статтях 253-255 цього кодексу.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, які визначають сплату щомісячних платежів, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

А, отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Банк звернувся до суду з позовом 06 грудня 2014 року.

У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зазначивши, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції неправильно обрахував строк позовної давності з моменту останньої оплати відповідачем тіла кредиту.

Оскільки ОСОБА_1 з 10 квітня 2009 року по 10 грудня 2011 року не виконував обов`язку з внесення чергових платежів, то позовна давність обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

На момент звернення банку до суду з цим позовом строк кредитування закінчився, у такому разі вимоги про стягнення тіла кредиту підлягають задоволенню лише в частині прострочених платежів, які ОСОБА_1 мав сплатити протягом періоду з 06 грудня 2011 року по 10 грудня 2011 року в сумі 3 862,50 грн. Решта періоду прострочення (до 06 грудня 2011 року) заявлена банком поза межами строку позовної давності.

У цій справі банк також просив стягнути пеню за несвоєчасне погашення тіла кредиту та процентів, нараховану за період з 05 листопада 2013 року по 17 липня 2017 року.

З огляду на пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України неустойка (зокрема пеня) незалежно від періоду її нарахування може бути стягнута лише у межах спеціальної позовної давності - одного року.

Ураховуючи, що після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати неустойку за кредитом, така вимога є необгрунтованою, тому до вимог банку про стягнення пені за період з 05 листопада 2013 року по 17 липня 2017 року позовна давність не може бути застосована.

Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (часина друга статті 625 ЦК України).

З огляду на статтю 599 ЦК України зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором не припинилося та може бути виконано після сливу позовної давності.

У такому разі наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача позивача інфляційних втрат за заявлений банком період (з жовтня 2013 року до вересня 2014 року), що є в межах строків позовної давності, у сумі 18 868,93 грн - за прострочення повернення тіла кредиту, у сумі 17 263,63 грн - за прострочення сплати процентів.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення заборгованості з боржника підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитом в сумі 3 862,50 грн - тіла кредиту та нарахованих інфляційних втрат сумі 18 868,93 грн - за прострочення повернення тіла кредиту, у сумі 17 263,63 грн - за прострочення сплати процентів. В решті позову щодо стягнення тіла кредиту слід відмовити за спливом позовної давності. Вимога щодо стягнення пені, нарахованої за період з 05 листопада 2013 року по 17 липня 2017 року, є необгрунтованою.

Щодо стягнення заборгованості в солідарному порядку з поручителя, то судова колегія керується таким.

Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

У договорі поруки, укладеному між банком та ОСОБА_2 , не визначено строк поруки.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Встановлено, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 18 березня 2009 року в сумі 32,26 грн, проте банк звернувся з позовом до суду до поручителя лише 06 грудня 2014 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, який передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Таке застосування умов договору відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 10 червня 2019 року у справі № 522/13186/15-ц (провадження № 61-28504св18), від 17 липня 2019 року у справі № 299/1135/16-ц (провадження № 61-11522св18), від 24 липня 2019 року у справі № 751/2958/16 (провадження № 61-3697св18).

Таким чином, суд першої інтанції, встанловивши, що на момент зверненн до суду з цим позовом (05 грудня 2014 року) порука ОСОБА_2 припинилася, дійшов обгрунтованого висновку про залишення позову в цій частині без задоволення.

Посилання банку в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було застосування положення частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» є неспроможними, оскільки незважаючи на те, що цей Закон застосовується також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, не можуть бути застосовані до врегулювання спірних правовідносин, зважаючи на те, що на дату набрання ним чинності (04 лютого 2019 року) строк виконання зобов`язань за кредитним договором від 28 грудня 2005 року № 823/2-27/24/6-76 вже настав.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджуються - за подачу позовної заяви в розмірі 3 135,00 грн; за подачу апеляційної скарги - в розмірі 7 053,77 грн (а. с. 1 т. 1; а. с. 74 т. 3).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1 306,25 грн із розрахунку: 313 500,42 грн (позовні вимоги) : 39 995,06 грн (задоволені позовні вимоги) = 7,8; 3 135,00 грн : 7,8 = 401,92 грн; 7 053,77 грн : 7,8 = 904,33 грн (401,92 грн + 904,33 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Чирви Віталія Григоровича - представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 січня 2020 року в частині вирішення спору про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», реорганізованого в Акціонерне товариство «Альфа-Банк», задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2005 року № 823/2-27/24/6-76 в розмірі 3 862,50 грн (три тисячі вісімсот шістдесят дві тисячі грн 00 коп.) - тіло кредиту, інфляційні втрати в розмірі 18 868,93 грн (вісімнадцять тисяч вісімсот шістдесят вісім грн 93 коп.) - за прострочення повернення тіла кредиту та в розмірі 17 263,63 грн (сімнадцять тисяч двісті шістдесят три грн 63 коп.) - за прострочення сплати процентів.

В решті позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», реорганізованого в Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 1 306,25 грн (одна тисяча триста шість грн 25 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді С.С.Кругова

О.Ю.Тичкова