Справа № 183/1133/20
№ 2/183/2183/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши, у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , який складається з: будинку літ. А, загальною площею 56,4 кв.м, житловою площею 28,7 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ. Б, И, Ж, гараж літ. З, літня кухня літ. Є, вбиральня літ. Л, підвал літ. К, колодязь № 1, споруди № 2-4, тротуар № 5, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 19.03.1999 року, який було визнано дійсним рішенням Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 03.11.2003 року, її батькові ОСОБА_3 , на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_2 , належала Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 .

Зазначене майно, позивач, з посиланням на норми ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки був придбаний батьками під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між батьками було розірвано 04 листопада 2002 року, тобто після укладення біржового договору купівлі-продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

За життя батько позивача на її ім`я склав заповіт, тому вона звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу № 215/2018. Однак, звернувшись через представника з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спадкового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно, що підтверджує право власності померлого ОСОБА_3 на вказане майно, а згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду від 03.11.2003 року, справа № 2-1301/03.

Зазначені обставини позбавляють можливості позивача оформити свої спадкові права після смерті батька, тому вона в судовому порядку просить визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , який складається з: будинку літ. А, загальною площею 56,4 кв.м, житловою площею 28,7 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ. Б, И, Ж, гараж літ. З, літня кухня літ. Є, вбиральня літ. Л, підвал літ. К, колодязь № 1, споруди № 2-4, тротуар № 5, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 25 лютого 2020 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору надати копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 40-41).

В підготовче судове засідання всі учасники справи не з`явилися, кожен окремо, звернулися до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутність, одночасно представник позивача позов підтримала, відповідач позов визнала.

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04 листопада 2002 року, після чого прізвище дружині присвоєно ОСОБА_6 , про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 18).

Суду подано копію договору купівлі-продажу нерухомості від 19.03.1999 року (а.с. 12), який було визнано дійсним рішенням Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 03.11.2003 року, (а.с. 14-15), за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 .

Подані сторонами докази свідчать про те, що означене у договорі купівлі-продажу нерухоме майно являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

А згідно вимог ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суду не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рівними.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.19)

Після смерті ОСОБА_3 державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г. було заведено спадкову справу №215/2018, матеріали якої свідчать про те, що з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася позивач по справі .

Між тим, 07 лютого 2020 року нотаріусом відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що частка житлового будинку була набута в період шлюбу між спадкодавцем та ОСОБА_2 , а тому таке майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, а правовстановлюючий документ на житловий будинок виданий на ім`я ОСОБА_2 (а.с.54).

Відповідно до ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_3 помер, позивач по справі являється спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину після смерті батька, суд вважає за необхідне визнати за спадкоємцем право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ,- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , який складається з: будинку літ. А, загальною площею 56,4 кв.м, житловою площею 28,7 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: сарай літ. Б, И, Ж, гараж літ. З, літня кухня літ. Є, вбиральня літ. Л, підвал літ. К, колодязь № 1, споруди № 2-4, тротуар № 5, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через канцелярію Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.