06.08.2020 Справа № 756/7460/19
Справа пр. №2/756/1289/20
ун. №756/7460/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 серпня 2020 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Андрейчука Т.В.,
за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 04 червня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2019 року судді Андрейчуку Т.В. передано на розгляд цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Але, як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, ОСОБА_2 у повному обсязі не повернув, безпідставно ухиляючись від виконання зобов`язань, взятих на себе за договором позики від 29 травня 2017 року.
Оскільки відповідач прострочив виконання взятого на себе за договором позики зобов`язання щодо повернення позики, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 29 травня 2017 року у сумі 5970,00 грн, втрати від інфляції у сумі 558,20 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 180,08 грн.
01 серпня 2019 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 29 травня 2017 року у сумі 5970,00 грн, втрати від інфляції у сумі 603,74 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 210,01 грн, а також проценти за користування позикою відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у сумі 1062,99 грн.
Відповідач відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до суду не подав.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.
За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.
Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
За положеннями договору позики від 29 травня 2017 року позичальник зобов`язався повернути кошти, отримані в борг, у термін до 29 травня 2018 року.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У строк, передбачений договором позики від 29 травня 2017 року, відповідач ОСОБА_2 кошти, отримані в борг, у повному обсязі не повернув, безпідставно ухилившись від взятого на себе зобов`язання. Сума неповернутих коштів становить 5970,00 грн.
Отже, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає борг за договором позики від 29 травня 2017 року у сумі 5970,00 грн.
Покликаючись на норму ст. 1048 ЦК України, ОСОБА_1 стверджував, що він має право на отримання від ОСОБА_2 процентів за користування позикою за період з 31 травня 2018 року до 31 травня 2019 року.
Суд не погоджується з наведеними доводами позивача з огляду на таке.
Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з ч. 2 цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
У цій справі сторони договір позики не визначили строк дії цих договорів, а погодили строк виконання ними зобов`язання за договорами.
У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, Велика Палата Верховного Суду відступила від усталеної правової позиції, якої дотримувались Верховний Суд та Верховний Суд України та зазначила таке.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У договорі від 29 травня 2017 року сторони не визначили розмір та порядок сплати процентів, а тому їх розмір визначався на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відтак, у межах строку, на який надавалася позика, ОСОБА_2 мав повертати ОСОБА_1 її суму та сплачувати проценти за користування нею.
Однак проценти за користування позикою нараховані позивачем за період з 31 травня 2018 року до 31 травня 2019 року, тобто поза межами строку, на який надавалася позика, а тому стягненню з позичальника не підлягають.
З огляду на наведене суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування позикою за період з 31 травня 2018 року до 31 травня 2019 року у сумі 1062,99 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Зважаючи на те, що зобов`язання у договорах позики визначене у гривні, ОСОБА_1 має право вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.
Нарахування інфляційних втрат здійснюється за формулою: З.інфл. = С х ІІср, де З.інфл. - інфляційні збитки, С - сума боргу, ІІср - сукупний індекс інфляції за період з 30 травня 2018 року до 31 липня 2019 року.
Отже, інфляційні втрати становлять 603,74 грн (5970,00 грн х 1,10112946 - індекс інфляції = 603,74 грн).
Три проценти річних від простроченої суми становлять 210,01 грн (5970,00 грн х 3% / 365 днів х 428 днів (з 30 травня 2018 року до 31 липня 2019 року) = 210,01 грн).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача борг за договором позики від 29 травня 2017 року у сумі 5970,00 грн, втрати від інфляції у сумі 603,74 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 210,01 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 664,31 грн (6783,75 грн / 7846,74 грн х 768,40 грн = 664,31 грн).
Керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 29 травня 2017 року у сумі 5970 (п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят) гривень 00 (нуль) копійок, втрати від інфляції у сумі 603 (шістсот три) гривні 74 (сімдесят чотири) копійки, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 210 (двісті десять) гривень 01 (одна) копійка.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 664 (шістсот шістдесят чотири) гривні 31 (тридцять одна) копійка.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук