Справа № 454/3289/19 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1519/20 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 квітня 2020 року у складі судді Фарина Л.Ю.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Львіввугіля» про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним наказу та запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП "Львіввугілля" про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним наказу та запису у трудовій книжці, поновлення на роботі відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішенням не було повно та об`єктивно встановлено усіх фактичних обставин, які имають значення для справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, здійснено порушення матеріального і процесуального права, внаслідок чого ухвалено необґрунтоване та незаконне рішення.

Зазначає, що ні в наказі, ні в заяві ОСОБА_1 про прийняття на роботу, ні в записі у трудовій книжці немає жодної вказівки про строковість прийняття його роботу. В наказі про прийняття на роботу відсутня вказівка із зазначенням строку трудового договору, що є виключно необхідною.

Вважає, що висновки в постанові Верховного Суду, на яку посилається суд першої інстанції не є тотожними спірним правовідносинам, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. З цих підстав звільнення позивача по п.2 ст. 36 КЗпП є незаконним.

В апеляційній скарзі на рішення суду, ОСОБА_1 також обгрунтовує заперечення на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 02 квітня 2020 року про виправлення описки. Вказує, що дослідження матеріалів справи, не знаходять підстав для виправлення описки в рішенні суду, оскільки змінений судом порядок оскарження та розгляду справи ухвалою не є опискою чи уточненням.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 квітня 2020 року повністю і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та скасувати ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 02 квітня 2020 року.

ДП «Львіввугілля» подало відзив на апеляційну скаргу. Просить залишити рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 квітня 2020 рокубез змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що факт незаконного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади не знайшов свого підтвердження при розгляді справи та спростовується чинним законодавством і висновками вищих судів, взявши до уваги те, що при звільненні із позивачем повністю проведено розрахунки і даний факт не оспорюється ніким із її учасників, поновлення позивача на попередній посаді неможливо, оскільки на займану посаду призначено постійного працівника, суд прийшов до висновку, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем були дотримані передбачені КЗпП України гарантії для захисту трудових прав останнього.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що згідно наказу №151-к від 15.05.2017р. ОСОБА_1 із 16.05.2017р. прийнято виконуючим обов`язки заступника генерального директора з виробничих питань - директора дирекції з виробництва ДП "Львіввугілля".

Наказом №499-к від 04.11.2019р. ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно п.2 ст.36 КЗпП України - в зв`язку із закінченням строку трудового договору, в зв`язку з призначенням заступника генерального директора з виробничих питань - директора дирекції з виробництва.

Згідно статуту підприємства ДП «Львіввугілля» заступники керівника, керівник юридичної служби, головний бухгалтер та уповноважена особа з питань запобігання та виявлення корупції підприємства призначаються на посаду і звільняють з посади керівником підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Згідно листа Міненерговугілля України від 04.11.2019р. №33.4-вих/319-19 ОСОБА_3 призначено на посаду заступника генерального директора з виробничих питань - директора дирекції з виробництва ДП "Львівугілля".

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За змістом статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Предметом розгляду даної справи є поновлення працівника на посаді «виконуючого обов`язки заступника генерального директора з виробничих питань - директора дирекції з виробництва ДП «Львіввугілля»», але поняття «виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника» та «виконання роботи за безстроковим трудовим договором» не є тотожними поняттями.

Правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі Кодексу законів про працю України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України.

За змістом норм, що містяться у зазначених актах, в їх системному зв`язку, виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язане з розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації, є тимчасовим замісництвом. Тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) на підприємстві. Працівник, який заміщує тимчасово відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи. Працівнику, що заміщує, виплачується різниця між фактичним окладом і посадовим окладом працівника, якого він заміщує.

Таким чином, виконання тимчасовим замісником посадових обов`язків відсутнього працівника обмежується періодом замісництва, такі трудові відносини за своїм характером завжди є строковими, оскільки замісництво встановлюється на конкретний проміжок часу.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд в постанові від 04 березня 2020 року у справі № 235/2741/19 та в постанові від 28 серпня 2019 року у справі №201/15850/17-ц.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що трудові відносини, які виникли між виконуючим обов`язки заступника генерального директора з виробничих питань-директора дирекції з виробництва ДП "Львіввугілля" та підприємством не можуть бути встановлені на невизначений термін, оскільки посада виконуючим обов`язки заступника генерального директора є тимчасовою і припинення таких трудових відносин закон пов`язує з часом призначення керівника підприємства та прийняття рішення погодженого із Уповноваженим органом управління.

З урахуванням тих обставин, що позивач не є особою, яка прийнята за строковим трудовим договором на посаду виконуючого обов`язки заступника генерального директора з виробничих питань- директора дирекції з виробництва ДП «Львіввугілля», а лише тимчасово виконував обов`язки, покладені на нього, то відсутні підстави для задоволення його позовних вимог щодо визнання незаконним розпорядження та поновлення на роботі. Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про визнання недійсним наказу та поновлення на роботі.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із вищевикладеними висновками суду першої інстанції.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова відсутні.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді