РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участі представника позивача

за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представника відповідача

за первісним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про сягнення збитків,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом посилаючись на те, що вона домовилася з відповідачем ОСОБА_4 про купівлю-продаж земельної ділянки останнього, в зв`язку з чим під розписку сплатила ОСОБА_4 завдаток у розмірі 2 000 доларів США, що еквівалентно на день отримання 53 400 грн.

Оскільки відповідач від укладання договору купівлі-продажу ухилився, тому ОСОБА_3 порушує питання про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 53 400 грн. та судових витрат.

В зустрічному позові ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь понесені збитки завдані невиконанням зобов`язання по укладанню договору купівлі-продажу земельної ділянки в строк до 30.05.2020 року, яка від нього відмовилася, а він виконав зобов`язання зі зміни цільового призначення земельної ділянки та зазнав витрат у розмірі 40 316 грн.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 подала відзив на зустрічний позов, у якому наполягала на відмові в його задоволенні, посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_4 не виникло жодних цивільних зобов`язань щодо укладання договору, а існували лише наміри укласти договір у майбутньому.

В суді представник позивача за первісним позовом просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Проти зустрічного позову заперечив.

Представник відповідача за первісним позовом, заперечуючи проти первісного позову, просив про задоволення зустрічного позову.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного.

ОСОБА_4 написав позивачці розписку про отримання від неї завдатку у розмірі 2 000 доларів США, що було еквівалентно на той час 53 400 грн., як завдаток за продаж земельної ділянки, що належить йому на праві власності, загальною площею 0,4 га з кадастровим номером :03:165:6255. Також ОСОБА_4 зобов`язався у строк до 30 травня 2018 року укласти з позивачкою договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки та зробити зміну цільового призначення.

Згідно інформаційної довідки № 124407656 сформованої 18.05.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером :03:165:6255, площею 0,4 га, з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього покриття, що знаходиться в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

30 травня 2018 року позивачка направляла ОСОБА_4 вимогу про повернення грошових коштів, оскільки останнім не здійснено відчуження на її користь земельної ділянки.

Грошові кошти позивачці не повернуто, договір між сторонами не укладався.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Попередній договір згідно ст. 635 ЦК України укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, недодержання чого є підставою його недійсності згідно ч. 4 ст. 203 і ст. 215 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-3090цс15 від 02.03.2015 року, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами носять характер домовленостей про наміри. Сама по собі надана письмова розписка лише встановлює намір сторін укласти договір на певних умовах у майбутньому, а відтак така розписка, без укладання нотаріально посвідченого договору з приводу відчуження нерухомого майна - земельної ділянки, не може бути підставою для виникнення в сторін зобов`язань, згідно ст. 509 ЦК України та вказаних вище вимог Закону.

Відповідач визнав факт одержання від позивачки грошових коштів у сумі 2 000 доларів США, що на той час було еквівалентно 53 400 грн. Зазначене у повній мірі узгоджується з письмовою розпискою ОСОБА_4 .

Отже судом встановлено, що ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 грошові кошти без достатньої правової підстави, коли договірні відносини між сторонами не виникли.

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів.

Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами в справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана ОСОБА_4 грошова сума в розмірі 53 400 грн. набута безпідставно і підлягає поверненню позивачу.

Встановлено, що вказані кошти отримано відповідачем без достатньої правової підстави, який вимогу позивачки про добровільне повернення коштів не виконав, а тому вимога про їх повернення на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України підлягає задоволенню.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, яке підлягає захистові шляхом стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_4 .

Що стосується вимог зустрічного позову про стягнення на користь ОСОБА_4 понесених збитків, якими э витрати зі зміни цільового призначення земельної ділянки, у розмірі 40 316 грн., то підстав для їх задоволення судом не встановлено.

Свої вимоги останній мотивував тим, що з метою забезпечення подальшого укладання договору купівлі продажу земельної ділянки :03:165:6255, а також зміни її цільового призначення, ним укладено Договір № к-18/18 від 14.03.2018 року про надання послуг та рекомендацій у сфері землеустрою та внесено оплату за такі послуги у розмірі 40 000 грн. Також 14.03.2018 року ним укладено Договір № П-18/18 про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вартість робіт за яким склала 316 грн. Такі витрати ОСОБА_4 вважав збитками понесеними у зв`язку з виконанням зобов`язання за договором.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим позивачем в ОСОБА_4 в суді не доведено та з матеріалів справи не висновується, що ОСОБА_3 вчинила будь-які дії спрямовані на заподіяння йому збитків.

Згідно ч. 3 ст. 20 ЗК України, зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Відповідно до ст. 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право:

а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність;

б) самостійно господарювати на землі;

в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі;

ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;

д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Так належних, допустимих і достатніх доказів того, що у ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 виникли договірні зобов`язання суду не представлено.

Отже, по справі встановлено, що договірні правовідносини між сторонами не виникли, а відтак прав і обов`язків між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо зміни цільового призначення земельної ділянки в розумінні зазначених вимог Закону не виникло.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що витрати понесені ОСОБА_4 щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :03:165:6255 не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а є виключно волевиявленням останнього, як власника земельної ділянки, в межах наданих йому прав згідно ст. ст. 20, 90 ЗК України.

Витрати за вчинення таких дій покладаються на власника майна згідно ст.ст. 319, 322 ЦК України.

З цих підстав суд не приймає до уваги й зміст розписки ОСОБА_4 в частині наміру продати земельну ділянку позивачу й зобов`язання змінити цільове призначення земельної ділянки, як підставу для покладання цивільної відповідальності на ОСОБА_3 по відшкодуванню витрат ОСОБА_4 понесених в зв`язку із зміною цільового призначення земельної ділянки.

Крім того, суду представлено документальне підтвердження понесених позивачем судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_4 .

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

первісний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 53 400 грн., а також судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., а всього 54 104 (п`ятдесят чотири тисячі сто чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Повне судове рішення складено 18 серпня 2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя