Житомирський апеляційний суд
Справа №286/4317/18 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 63 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №286/4317/18 за позовом ОСОБА_1 до Словечанської сільської ради, ОСОБА_2 , третя особа: Державний реєстратор Гладковицької сільської ради Овруцького району Левківська Олена Миколаївна, про визнання рішення про передачу у власність житла незаконним, визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування державної реєстрації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 30 березня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Гришковець А.Л. у м. Овручі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Словечанської сільської ради та ОСОБА_2 . Просила: визнати незаконним рішення Словечанської сільської ради про передачу у власність житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 07 грудня 2017 року №8 на житловий будинок АДРЕСА_1 , видане виконкомом Словечанської сільської ради ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 26 січня 2018 року за №24587921 за ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовувала тим, що мала у власності житловий будинок АДРЕСА_1 . У зв`язку з переселенням у чисту зону та для одержання компенсації за будинок 19 червня 2008 року передала на баланс Лучанківської сільської ради Овруцького району Житомирської області вказаний вище житловий будинок з надвірними господарськими будівлями. Проте, 23 червня 2008 року Лучанківська сільська рада надіслала до Управління праці та соціального захисту населення Овруцької РДА лист, в якому просила вважати акт прийомки нерухомого майна від 19 червня 2008 року недійсним. Отже, сільська рада на баланс будинок не прийняла, але разом із тим, їй його не повернула. Рішенням адміністративного суду від 13 жовтня 2008 року зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації поставити її на чергу для отримання компенсації за будинок у сумі 152 954 грн. У зв`язку з тим, що коштів за будинок вона не одержувала, то вирішила повернути собі втрачене домоволодіння, а тому знялася з черги на одержання за нього компенсації. Разом із тим, спірний житловий будинок був переданий для проживання ОСОБА_2 . Також зазначала, що після ліквідації Лучанківської сільської ради територія перейшла до Словечанської об`єднаної територіальної громади. Наприкінці 2017 року рішенням Словечанської сільської ради або її виконавчого комітету, копії якого вона не мала, житловий будинок АДРЕСА_1 переданий у власність ОСОБА_2 , на якій виконкомом цієї сільської ради на ім`я останньої видано свідоцтво про право власності від 07 грудня 2017 року №8. Право власності ОСОБА_2 зареєстроване у реєстрі 26 січня 2018 року за №24587921. Оскільки компенсації за втрачене нерухоме майно вона не отримала, то вважає себе власником спірного житлового будинку. Наполягає на тому, що сільська рада будинок на свій баланс не прийняла, а тому не мала права ним розпоряджатися. Підставою для набуття права власності органом місцевого самоврядування на здане особою-переселенцем майно є виплата цій особі компенсацій. Компенсації вона не отримала, а тому вважає, що сільська рада не набула права власності на її будинок.

У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 13 листопада 2019 року до участі в справі залучено внучку померлої - ОСОБА_1 , як правонаступника позивача (а.с.173 т.1).

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 30 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановивши, що її баба отримала статус переселенки та через суд відстояла право на постановку на чергу для отримання компенсації, за здане у 2015 року нерухоме майно не отримала грошової компенсації та подала заяву про зняття з черги на отримання компенсації і її було знято із такої черги, відмовив у задоволенні позову, зазначивши, що чинним законодавством не закріплено механізму повернення втраченого на радіоактивно забруднених територіях нерухомого майна. При цьому держава Україна взяла на себе обов`язок виплатити переселенцю грошову компенсацію за здане домоволодіння та забезпечити його житлом, але станом на день знаття її баби ОСОБА_3 із черги на отримання грошової компенсації (20 травня 2015 року) строк невиконання державою свого зобов`язання з 19 червня 2008 року склав сім років, що не може за практикою Європейського суду з прав людини вважатися розумним строком виконання. У зв`язку з невиплатою грошової компенсації баба подала заяву на зняття її з черги на отримання такої, маючи на меті повернути домоволодіння. Хоча суд першої інстанції посилався на відсутність механізму повернення зданого нерухомого майна, але чинне законодавство України не містить заборони на відмову отримати грошову компенсацію та витребувати майно. Наразі держава Україна не виконала свій обов`язок по виплаті грошової компенсації за втрачене домоволодіння та при цьому не повертає й майно, яке не належить до об`єктів з обмеженим обігом та не підлягає безоплатному вилученню. Наполягає на тому, що при відмові баби від грошової компенсації остання мала право на повернення зданого нею житлового будинку. Невиплата бабі грошової компенсації, незабезпечення її за місце переселення житлом та неповернення домоволодіння призвели до порушення житлових та майнових прав баби. Посилання суду на судову практику помилкове, оскільки у тих справах особи бажали повернути майно, при цьому не знімаючись з черги для одержання компенсації. Окрім того, Лучанківська сільська рада як юридична особи існувала до 31 грудня 2017 року. Майно останньої було прийнято Словечанською сільською радою 05 січня 2018 року, а тому станом на 07 грудня 2017 року Словечанська сільська рада не мала права видавати відповідачу ОСОБА_2 оспорюване свідоцтво про право власності на спірне майно, оскільки ще не була його власником. Тобто, суд неправильно встановив моменти припинення Лучанківською сільською радою та набуття Словечанською сільською радою повноважень щодо спірного майна.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить у задоволенні скарги відмовити і залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що на момент виділення їй сільською радою спірного будинку та видачі їй ордера на жиле приміщення ОСОБА_3 не була власником зазначеного нерухомого майна, а тому права останньої не порушені.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ від 23 липня 1991 року №106, та розпорядження КМУ від 12 січня 1993 року №17 село Лучанки Овруцького району Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Частиною першою ст.346 ЦК України передбачені випадки, коли право власності припиняється. Перелік, передбачений частиною першою ст.346 ЦК України не є вичерпним, оскільки право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (частина друга ст.346 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що згідно з актом від 19 червня 2008 року ОСОБА_3 , яка проживала в кватирі АДРЕСА_2 , здала на баланс Лучанківської сільської ради Овруцького району Житомирської області житловий будинок АДРЕСА_1 , а сільський голова, головний бухгалтер та депутат Лучанківської сільської ради Овруцького району Житомирської області прийняли житловий будинок, п`ять сараїв, дві літні кухні, погріб, два навіси, туалет, колодязь, огорожу (а.с.9 т.1). Житловий будинок відповідно до оцінки Коростенської МБТІ становив 152 954 грн. та належав ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 квітня 2008 року серії НОМЕР_1 . Господарство було вільним від проживання.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша ст.5 ЦК України).

На час виникнення спірних правовідносин порядок виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення з радіоактивно забруднений територій регулювався Положенням, яке було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року №755.

У пункті 1 вище вказаного Положення було прописано, що моментом припинення права власності є дата подання переселенцем заяви про передачу ним майна органу місцевого самоврядування у місці відселення, яка є підставою для занесення переселенця райдержадміністрацією (виконавчим органом міської ради міста обласного підпорядкування) до списків на виплату грошової компенсації.

Суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин саме приписи Положення про порядок виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення з радіоактивно забруднений територій, затвердженого постановою КМУ від 15 липня 1997 року №755, а не норми Порядку відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення, внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, затвердженого постановою КМУ від 16 грудня 1992 року №706 (зі змінами від 04 квітня 1994 року), оскільки відповідно до роз`яснень, які надані у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2008 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі наявності суперечності між нормами, що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше.

Також суд першої інстанції в цілому з іншими доказами правильно надав оцінку листу Лучанківської сільської ради до Овруцького районного управління праці та соціального захисту населення від 23 червня 2008 року №157 із проханням вважати акт прийомки втраченого нерухомого майна від 19 червня 2008 року недійсним та листу виконкому Лучанківської сільської ради до Овруцького районного управління праці та соціального захисту населення від 17 грудня 2013 року №358 із проханням вважати лист від 23 червня 2008 року №157 недійсним (а.с.26-27 т.2).

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не пізніше 19 червня 2008 року право власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно за положеннями чинного на той час законодавства припинилося, враховуючи, що вона передала майно органу місцевого самоврядування у місці відселення та акт прийомки-передачі чинності не втратив.

Разом із тим, рішенням виконкому Лучанківської сільської ради від 16 січня 2009 року вільний двокімнатний житловий будинок АДРЕСА_1 був розподілений серед громадян, які перебували в загальній черзі. Даний будинок був виділений гр. ОСОБА_2 на сім`ю у складі п`яти чоловік (неї, чоловіка та трьох дітей) та видано ордер на заселення жилого приміщення (а.с.38 т.1), а рішенням Лучанківської сільської ради від 25 жовтня 2017 року ОСОБА_2 наданий дозвіл на приватизацію господарства, яке було виділено для проживання її сім`ї (а.с.51 т.2). На виконання вказаного вище рішення Лучанківської сільської ради Овруцького району Житомирської області виконком Словечанської сільської ради Овруцького району Житомирської області 07 грудня 2017 року видав на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво №8 про право власності на житло, а саме: будинок АДРЕСА_1 (а.с.48 т.1). На підставі вищевказаного свідоцтва про право власності на житло за ОСОБА_2 26 січня 2018 року зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.50 т.2).

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на момент виділення ОСОБА_2 спірного майна, видачі їй ордеру (16 січня 2009 року), надання дозволу на приватизацію даного майна, видачі свідоцтва про право власності на спірне житло (07 грудня 2017 року) та проведення державної реєстрації права власності за останньою, право власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно припинилося (19 червня 2008 року) та вона не була власником даного майна, а тому права останньої не порушені рішенням Лучанківської сільської ради про надання дозволу на приватизацію господарства, видачею виконкомом Словечанської сільської ради свідоцтва про прав власності на спірне нерухоме майно та проведенням за ОСОБА_2 державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно.

Судовому захисту підлягає порушене право при правильно обраному способі захисту. Права ОСОБА_3 відповідачами не порушені та із заявою до виконкому Словечанської сільської ради про повернення їй житлового будинку в зв`язку з тим, що не одержала компенсації за втрачене майно та знялася з черги на компенсацію в Управлінні праці та соціального захисту населення в Овруцькому районі вона звернулася у жовтні 2018 року, тобто після того, як відповідач ОСОБА_2 приватизувала спірне майно (а.с.52 т.2). У апеляційній скарзі порушується питання про те, що держава у розумні строки не виплатила компенсацію та при цьому не повернула нерухоме майно. Спосіб захисту обирає позивач. При неправильно обраному способі захисту позов задоволений бути не може та у його задоволенні має бути відмовлено по суті.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що свідоцтво про право власності на житло видане неуповноваженим органом, слід зауважити наступне. Реорганізація Лучанківської сільської ради відбулася шляхом її приєднання до Словечанської сільської ради, яка є правонаступником майна, активів та зобов`язань суб`єкта, який приєднався до неї, що вбачається із акту прийому-передачі від 05 січня 2018 року (а.с.48 т.2). Власником спірного житлового будинку була Лучанківська сільська рада до 31 грудня 2017 року. Отже, дозвіл ОСОБА_2 на приватизацію спірного нерухомого майна надала Лучанківська сільська рада 25 жовтня 2017 року, будучи власником майна та у межах власних повноважень, тобто комунальною власністю розпорядився власник - уповноважений орган місцевого самоврядування, яким була Лучанківська сільська рада, що діяла у межах наданих їй законом повноважень. Виконком же Словечанської сільської ради на виконання рішення Лучанківської сільської ради видав лише свідоцтво про право власності на житло, будучи її правонаступником, а тому така обставина не впливає на висновки суду першої інстанції та не тягне скасування правильного по суті рішення.

Оскільки рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не доводять протилежного, то рішення залишається апеляційним судом без змін, що відповідає ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 30 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 серпня 2020 року.