Справа № 370/3339/19 Головуючий 1 інстанція- Мазка Н.Б.
Провадження № 22-ц/824/6366/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 серпня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Київській області про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю слідчого,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 16 жовтня 2019 року ним подана заява про вчиненняОСОБА_3 кримінального правопорушення за ознаками ч.1 ст.383 КК України, яка не була внесена поліцією до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 25 жовтня 2019 року задоволена його скарга і встановлена протиправна бездіяльність слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області щодо невнесення до ЄРДР зазначених у його заяві від 16 жовтня 2019 року відомостей про кримінальне правопорушення. Зобов`язано слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення і розпочати досудове розслідування.

Вказував, що внаслідок бездіяльності поліції йому завдана моральна шкода, яка полягає у глибоких та довготривалих моральних стражданнях, пов`язаних з незахищеністю від свавілля, незаконного невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, зазначене у заяві від 16 жовтня 2019 року, безумовною втратою у його житті щодо неможливості тривалий період життя вільно спілкуватися з рідним сином через явно створені штучні перешкоди, тривалістю бездіяльності уповноважених осіб правоохоронних органів, зокрема, що позивач не міг реалізувати своє право на розгляд своєї заяви, поданої до Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області, й вимушений був витрачати свій час і свої кошти для поновлення свого права та розгляду своєї заяви в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством. Завдану моральну шкоду оцінив у розмірі 5000 грн., що відповідає тяжкості завданих йому моральних страждань. У зв`язку з наведеним просив стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, вирішити питання про судові витрати.

- 2 -

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Скарга мотивована тим, що суд порушив порядок розгляду його позовної заяви, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, хоча позов має розглядатися за правилами загального позовного провадження, що згідно п.7 ч.3 ст.367 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Висновки суду про те, що сам факт неприйняття слідчим процесуального рішення не свідчить про завдання йому шкоди і про наявність підстав для її відшкодування, є хибними, не відповідають закону та судовій практиці. Суд не врахував фактичні обстаивни, не дав оцінку усім доказам по справі і прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідач Головне управління Національної поліції в Київській області подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідач Державна казначейська служба України відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, встановлений ст.371 ЦПК України строк розгляду апеляційних скарг продовжено на строк дії такого карантину. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року, встановлені попереднім законом строки закінчуються через 20 днів після набарання чинності цим законом, який набрав чинності 17 липня 2020 року.

Отже, 06 серпня 2020 року строк на який продовжено розгляд апеляційної скарги закінчив перебіг.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 5000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Клопотання позивача про розгляд даної справи з повідомленням (викликом) сторін вирішене судом в ухвалі про призначення справи до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що

- 3 -

апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі і є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Між батьками неповнолітнього ОСОБА_2 відсутнє порозуміння щодо участі позивача у спілкуванні і вихованні сина ОСОБА_3 .

08 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до поліції про те, що її колишній чоловік ОСОБА_1 відвідує школу, де навчається їх син ОСОБА_3 і має намір його вкрасти. Відповідно до висновку Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області від 25 жовтня 2015 року, перевірку за зверненням ОСОБА_3 закінчено у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення.

16 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Слідчого відділення Ірпінського ВП ГУНП в Київській області із заявою про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч.1 ст.383 КК України щодо завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину, зокрема повідомлення ОСОБА_3 у заяві від 08 жовтня 2015 року про його намір викрасти із школи сина ОСОБА_3 . Повідомлення позивача не було внесено поліцією до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 жовтня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано СВ Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за заявою позивача від 16 жовтня 2019 року, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, зокрема доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок протиправних дій щодо нього, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення.

При цьому суд виходив з того, що в резолютивній частині ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 25 жовтня 2019 року бездіяльність уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області не була визнана незаконною чи протиправною, а реалізація позивачем свого права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

- 4 -

Судом незаперечно встановлено, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 жовтня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано СВ Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за заявою позивача від 16 жовтня 2019 року, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Задовольняючи скаргу позивача, суд в ухвалі зазначив, що компетентними посадовими особами Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області в порушення вимог Кримінально-процесуального Кодексу було вчинено бездіяльність щодо розгляду заяви позивача, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення за його заявою до ЄРДР.

Отже, надана позивачем ухвала є належним, допустимим та достатнім доказом у розумінні ст.77-80 ЦПК України щодо вчинення відповідачем незаконної бездіяльності, що у свою чергу спростовує висновки суду про відсутність доказів незаконної бездіяльності уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області.

Аналогічні висновки міститься у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 754/10071/17, де Верховний Суд зазначив, що постановлення слідчим суддею ухвали про зобов`язання уповноваженої особи у відповідності до вимог ч.1 ст.214 КПК України внести до ЄРДР відомості, викладені у заяві про вчинення кримінального правопорушення, є достатньою підставою для застосування до спірних правовідносин норм, які покладають на органи державної влади відповідальність за деліктні правопорушення.

Окрім того, судом не враховано, що відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених ч.2 ст.1167, ст.ст.1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.

Також, колегія суддів не погоджується із висновками суду про відсутність доказів завдання позивачу моральної шкоди внаслідок незаконних дій поліції щодо нього, оскільки суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі,

- 5 -

навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року п.64) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Судом встановлено, що позивач звернувся до органу поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, за результатами якої орган поліції мав вчинити певні дії, який не вчинив. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов'язує із невиконанням компетентними посадовими особами поліції обов`язку внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за його заявою і розпочати досудове розслідування.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, де, зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (справа «Рисовський проти України» рішення від 20 жовтня 2011 року п. 86, 89, справа «Антоненков та інші проти України» рішення від 22 листопада 2005 року п.71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про

- 6 -

заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», де ЄСПЛ послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому зазначив таке: «Існує обгрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України» рішення від 27 липня 2004 року, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державнго органу.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням відповідних правомірних дій поліції, розчарування в діяльності органу поліції та додаткове психічне напруження, викликане незаконністю дій, як і необхідність докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав.

Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що моральну шкоду не заподіяно.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів, колегія

- 7 -

суддів прийшла до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області із заявою про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч.1 ст.383 КК України щодо завідомо неправдивого повідомлення про його намір викрасти із школи сина ОСОБА_3 .

Всупереч приписам Кримінального процесуального Кодексу повідомлення позивача не було внесено поліцією до Єдиного реєстру досудових розслідувань і розслідування не проведено.

З огляду на невиконанням компетентними посадовими особами поліції обов`язку внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за заявою позивача і початок досудового розслідування, позивач був змушений підготувати і подати скаргу до Ірпінського міського суду Київської області, який своєю ухвалою від 25 жовтня 2019 року задоволив скаргу та зобов`язав СВ Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за заявою позивача від 16 жовтня 2019 року, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Колегія суддів погоджується із доводами позивача, що внаслідок незаконних дій відповідача позивач зазнав моральних страждань у вигляді емоційного розчарування в діяльності органу поліції та додаткового психічного напруження, незадоволення, викликаного незаконністю дій, як і необхідність докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав.

Під час розгляду даної справи відповідачами не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що бездіяльність органу поліції не справила негативний вплив на позивача, і він не зазнав страждань та приниження.

Стаття 56 Конституції Українипроголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З урахуванням підстав позову ОСОБА_1 спірні правовідносини регулюються ч.6 ст.1176 ЦК України згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, (ніж передбаченої в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (п.п.5.6,5.7) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. В інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 ст.1176 ЦК України і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про

- 8 -

відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Відповідно до положень ст.ст.1173-1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, чи їх службовою або посадовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи осіб.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її ви ни. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку із незаконністю дій органу поліції.

Визначаючи розмір моральної шкоди колегія суддів враховує приписи ст.23 ЦК України, згідно якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зокрема, колегія суддів враховує, що позивачем була подана заява на захист своїх прав від безпідставних на думку позивача звинувачень колишньої дружини про його намагання викрасти сина зі школи і стосується сфери його особистого життя, яке охороняється законом (ст.32 Конституції України, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Дана сфера є чутливою і емоційно напруженою, в тому числі з огляду на триваючі непорозуміння між позивачем і колишньою дружиною ОСОБА_3 щодо його участі у вихованні сина.

Також, судом встановлено що відповідачем немотивовано і безпідставно не внесено відомості про викладене у заяві кримінальне правопорушення до ЄРДР і не було розпочато

- 9 -

досудове розслідування, у зв`язку з чим позивачем затрачені додаткові зусилля для поновлення свої прав шляхом звернення до суду.

З урахуванням положень ст.23 ЦК України, наданих позивачем доказів щодо незаконної бездіяльності органу поліції та змісту позовних вимог колегія суддів визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує вимоги розумності і справедливості.

Частково задовольняючи позов колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Позивачем подано позов як у свої інтересах, так і в інтересах сина. Проте колегія суддів вважає, що спір в даній справі стосується виключно захисту прав позивача, і не пов`язазаний із захистом прав неповнолітнього ОСОБА_3 , оскільки предметом спору є відшкодування моральної шкоди саме позивачу, а не іншим омобам в тому числі його сину ОСОБА_3 , про що позивач зазначає в позові, вказуючи про заподіяння моральної шкоди виключно йому.

Намагання позивача пов`язати залучення сина у якості позивача із необхідністю захисту прав неповнолітнього на спілкування з ним є помилковими і недоречними, оскільки це не є предметом спору в даній справі.

Безпідставні і посилання на те, що спірні правовідносини виникли із сімейних правовідносин, що свідчить про хибне розумінні предмету спору, який не пов`язаний із сімейними правовідносинами взагалі, а стосується деліктних правовідносин щодо відшкодування шкоди.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом порядку розгляду його позовної заяви, яка розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, хоча повинна розглядатися за правилами загального позовного провадження, що згідно п.7 ч.3 ст.367 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Макрівського районного суду Київської області від 11 листопада 2019 року відкрите провадження в даній справі і постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України без повідомлення (виклику) сторін.

Таке рішення повністю відповідає приписам процесуального закону, оскільки дана справа згідно положень п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України віднесена законом до малозначних, а відтак згідно п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України має розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при скасуванні рішення.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 лютого 2020 року скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити частково.

- 10 -

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601 м.Київ, вул.Бастіонна 6, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 ) на відшкодування завданої моральної шкоди 2000 гривень.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: