КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/2640/20 головуючий у суді І інстанції: Колесник О.М.
провадження №22-ц/824/6074/2020 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи:ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року заявник звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису з метою припинення домашнього насильства.

В обґрунтування заяви зазначив, що 31.01.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою шлюб. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну дитину: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 добровільно погодився на проживання дитини з колишньою дружиною, хоча вона і не є біологічною матір`ю сина, так як дитину народила сурогатна матір. В липні 2018 року ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_2 застосовує до дитини фізичну силу, в результаті чого у сина стався перелом руки. В подальшому він неодноразово бачив у дитини синці та садни на його тілі. ОСОБА_2 не змогла нічого пояснити з цього приводу. Він пам`ятає часи, коли вони проживали разом, то ОСОБА_2 систематично застосовувала до сина психічне та фізичне насильство, а саме: ображала його, висловлювалась на його адресу нецензурною лайкою, наносила удари по різним частинам тіла. Вважає, що синці на тілі дитини, які він побачив у 2019 році також завдана ОСОБА_2 ..

Враховуючи вищезазначене, просить видати обмежувальний припис, за яким заборонити ОСОБА_2 наближатись до дитини на відстань ближче 100 метрів строком на 6 місяців, заборонити їй перебувати з сином на протязі 6 місяців за місцем спільного проживання, заборонити розшукувати протягом 6 місяців дитину.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи:ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису.

Не погодившись із вказаними судовим рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити заяву. Вказує, що судом першої інстанції взагалі не досліджувались надані заявником докази, а саме аудіо та відео файли. Зазначає, що з відео та аудіо вбачається, що дитина потерпає не тільки від фізичного насилля, що проявляється в тілесних ушкодженнях, залишенням дитини в небезпеці та проживанні в оточенні людей, що вживають спиртні напої та ведуть аморальний спосіб життя. Звертає увагу суду, що ОСОБА_2 самовільно змінила місце проживання малолітньої дитини, що є прямим порушенням Розпорядження №163 від 19 березня 2019 року Дарницької в місті Києві міської адміністрації, яким встановлено порядок відвідування заявником дитини.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк не надала.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки психологічне та фізичне насильство з боку ОСОБА_2 відносно свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і не надано з цього приводу доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України, при цьому фотографії з синцями дитини не вказують на вину матері дитини, а висновок спеціаліста в галузі психології не є повним і об`єктивним, оскільки ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не опитувались, а складений він виключно зі слів ОСОБА_1 , крім того, консультативним висновком травматолога спростовується ствердження тілесних ушкоджень, так як записано зі слів батьків - дитина впала на вулиці.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.21 ЦПК України постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Відповідно до ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Обмежуваний припис має своїм завданням терміновий (негайний), попереджувальний та запобіжний захід, направлений на охорону від фізичного, психологічного, економічного насилля потерпілої особи від кривдника. Такі заходи носять тимчасовий характер, на чому наголошено у приписах Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ЦПК України, та що пов`язується із невідворотнім та вчасним реагуванням з боку держави в особі повноважних органів на виконання функцій із гарантування та забезпечення найвищих соціальних цінностей, якими є: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність, безпека.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18 (ЄДРСРУ № 78267811), у постанові від 04.12.2019 по справі № 607/10122/19.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України „Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено наступні терміни, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до п. п. 2, 7 ч. 2 ст. 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до п. 2, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, обґрунтовуючи її тим, що ОСОБА_2 систематично вчиняє відносно їх спільного сина фізичне насильство. Так в червні 2018 року у сина стався перелом руки. В подальшому він неодноразово бачив у дитини синці та садни на його тілі. Вважає це результатом фізичного насильства ОСОБА_2 щодо своєї малолітньої дитини.

31.01.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою шлюб. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну дитину: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4.04.2018 року шлюб між сторонами було розірвано і визначено місце проживання дитини сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_4 (а.с.15-17). Зі змісту даного процесуального документу вбачається, що ОСОБА_1 позов визнав у повному обсязі (а.с.15) і в подальшому його не оскаржував.

Як вбачається із наданих фотографій дитина дійсно має загіпсовану праву руку, а також синці на задній частині тіла та правій руці (а.с.18-25).

Згідно висновку спеціаліста в галузі психології від 18.11.2019 року індивідуально-психологічні особливості матері ОСОБА_2 впливають негативно на психологічний розвиток та переживання благополуччя дитини, вона проявляє жорстоке відношення до ОСОБА_3 , ігноруючи його емоційні та фізичні потреби. Складається враження, що дитина є для неї тягарем, а існує бажання помститись батьку дитини. Жорстоке поводження з дитиною включає всі форми поганого відношення до неї. Систематичне знущання з дитини ( ОСОБА_3 ) з боку матероі ОСОБА_2 може викликати порушення процесу розвитку дитини ОСОБА_3 (а.с.35-49).

У суді апеляційної інстанції представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечував щодо будь-яких протиправних дій з боку ОСОБА_2 до своєї дитини ОСОБА_3 , вказав, що будь-яких протиправних дій мати щодо своєї дитини не вчиняла. На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції дитина проживає разом з матір`ю- ОСОБА_2 ..

Встановлено, що 12.05.2019 року ОСОБА_1 за місцем проживання дитини забрав свого сина ОСОБА_3 і свідомо не повернув його матері ОСОБА_2 , чим порушив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4.04.2018 року про визначення місця проживання дитини зі своєю матір`ю. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2019 року було відібрано у ОСОБА_1 його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і негайно повернуто матері ОСОБА_2 (а.с.79-87). Постановою Київського апеляційного суду від 9.12.2019 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2019 року було залишено без змін (а.с.88-90).

Встановлено, що з аудіо та відео записів доданих до заяви, суд апеляційної інстанції не вбачає наявності жодного з видів домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 по відношенню до сина.

Суд апеляційної інстанції, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви, оскільки суд першої інстанції під час вирішення заяви надавав вірну оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішив питання про дотримання прав та інтересів дитини та позивача, а також забезпечив недопущення необґрунтованого обмеження матері у реалізації своїх прав відносно малолітнього сина, враховуючи те, що наведені позивачем вимоги є безпідставними та недоведеними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції взагалі не досліджувались надані заявником докази, а саме аудіо та відео файли, з яких вбачається, що дитина потерпає не тільки від фізичного насилля, що проявляється в тілесних ушкодженнях, залишенням дитини в небезпеці та проживанні в оточенні людей, що вживають спиртні напої та ведуть аморальний спосіб життя, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки при дослідженні судом апеляційної інстанції наданих позивачем аудіо та відео файлах, не встановлено, що ОСОБА_2 вчиняє до свого малолітнього сина психічне та фізичне насильство.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 самовільно змінила місце проживання малолітньої дитини, що є прямим порушенням Розпорядження №163 від 19 березня 2019 року Дарницької в місті Києві міської адміністрації, яким встановлено порядок відвідування заявником дитини, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначені доводи не відносяться до предмету доказування у даній категорії справ, а є окремим видом спору щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 350-6 ЦПК України, Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"та практику Верховного Суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 14 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «02» вересня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова О.І. Сліпченко