Житомирський апеляційний суд
Категорія 59 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/14960/19 за позовом ОСОБА_1 до засновника газети «Народний тижневик «Субота» ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, ухвалене 05 лютого 2020 року суддею Дубовік О.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 17 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до редакції газети «Народний тижневик «Субота», у якому, з урахуванням заяви від 21 листопада 2019 року (а.с. 35-39) просив: визнати недостовірною, неправдивою та такою, що ганьбить його честь і гідність інформацію, яка надрукована в народному тижневику газеті "Субота" ІНФОРМАЦІЯ_3 від ІНФОРМАЦІЯ_1 у статті під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та висловлення: "ІНФОРМАЦІЯ_4", "ІНФОРМАЦІЯ_5", "ІНФОРМАЦІЯ_6", та зазначення того, що він погрожував підірвати будинок; стягнути з відповідача на його користь 70000 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що у цій статті без його дозволу були зазначені його прізвище, ім`я та по батькові, а викладена у ній інформація не відповідає дійсності, порушує його особисті немайнові права, завдає моральної шкоди. Розміщення такої інформації є втручанням у його особисте і сімейне життя.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2019 року замінено первісного відповідача - редакцію газети «Народний тижневик «Субота» на засновника газети «Народний тижневик «Субота» ОСОБА_2 (а.с. 69)

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недостовірною, неправдивою та такою, що ганьбить честь і гідність ОСОБА_1 інформацію, яка надрукована в народному тижневику газеті "Субота" НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 у статті під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", а саме висловлення: "ІНФОРМАЦІЯ_4", "ІНФОРМАЦІЯ_5", "ІНФОРМАЦІЯ_6", а також висловлення стосовно того, що ОСОБА_1 погрожував підірвати будинок. Стягнуто з відповідача на користь позивача 10000 грн моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вирішити питання розподілу судових витрат. Крім того, заявив клопотання про допит свідка ОСОБА_3 , який був присутній під час події 12 квітня 2019 року та про витребування матеріалів кримінального провадження №80000164 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

На його думку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 жодним чином не спростував того, що дійсно відбувалось 12.04.2019 та опублікованого в газеті «Субота» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_7. Останній не навів будь-які дані, які стосуються його особисто та не вказав, яким чином порушено його особисті немайнові права, зачіпаються його інтереси. Позивачем не доведено, яким чином зазначена у статті інформація принижує його честь і гідність, перешкоджає у здійсненні його особистих немайнових прав. Судом при вирішенні спору не враховано, що інформація, викладена у статті, надана жителем АДРЕСА_1 , а висвітлені події досліджувались у межах кримінального провадження. Отже, вважає, що газетою висвітлено події, які мали місце 12.04.2019, викладена інформація не направлена на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, є оціночними судженнями з критичною оцінкою певних фактів і недоліків у поведінці позивача, що являється вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача. Судом також не враховано, що ОСОБА_1 не доведено факт спричинення йому моральних страждань, не зазначено, за яким критерієм визначено розмір відшкодування.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав із зазначених у ній підстав. ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тобто, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, гарантується право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з частинами першою, другою статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII "Про інформацію"ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34, 68 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі "Нова газета" та Бородянський проти Росії", що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України від 02.10.1992 року № 2657-XII "Про інформацію" визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі "Лінгенс проти Австрії").

Згідно із частинами першою, четвертою, сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до пункту 18 цієї постанови, згідно з положеннями статті 277 ЦК позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Згідно роз`яснень, які викладені у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Судом першої інстанції встановлено, що у друкованому засобі масової інформації газеті "Субота" ІНФОРМАЦІЯ_3 від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8-10, примірник газети міститься на а.с. 87) надруковано статтю під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_2 " з таким змістом:

" ІНФОРМАЦІЯ_8

За інформацією Радомишльського відділення поліції станом на 20 листопада 2019 року відображена в тижневику газети "Субота" подія досліджувалася в межах кримінального провадження № 0000164 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, яке закрито за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення). ОСОБА_1 у вказаному кримінальному провадженні підозру вручено не було, процесуального статусу останній не має (а.с. 52).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що інформація, надрукована у статті під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", а саме висловлення: "ІНФОРМАЦІЯ_4", "ІНФОРМАЦІЯ_5", "ІНФОРМАЦІЯ_6", а також висловлення стосовно того, що ОСОБА_1 погрожував підірвати будинок, подана саме у формі фактичних тверджень (даних), не може кваліфікуватись як оціночні судження, містить недостовірні дані, тобто твердження щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевірені. На думку суду, позиціювання у поширеній статті позивача, як людини, яка має психічну хворобу, та таким, що вчинив правопорушення, без відповідного рішення суду, що підтверджувало б вказаний факт, вкрай негативно вплинуло на репутацію позивача та його честь і гідність, які є недоторканими, що є неприпустимим. Тому, суд визнав таку інформацію недостовірною, неправдивою та такою, що ганьбить честь і гідність позивача та стягнув відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. При визначенні такого розміру відшкодування суд першої інстанції виходив з того, що висвітлена в газеті інформація стосовно ОСОБА_1 розповсюджена в чисельних інтернет-виданнях та врахував характер і обсяг моральних страждань позивача, тривалість немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення його попереднього стану.

Такий висновок є правильним, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, зокрема ст. ст. 23, 273, 275, 276 ЦК України, положення Конституції України, Закону України «Про інформацію», постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки належних доказів вини позивача у зазначених у статті правопорушеннях (про притягнення позивача до кримінальної або адміністративної відповідальності) відповідач суду не надав.

Отже, оскільки матеріалами цивільної справи підтверджено відсутність щодо позивача повідомлень про підозру у вчиненні злочинів або направлення йому обвинувальних актів, постановлення відносно нього вироку суду, суд першої інстанції правильно визнав зазначену інформацію недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача.

Поширена інформація не є оціночними судженнями, оскільки у статті містяться фактичні дані, зокрема, у ній стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства, наявність у нього психічної хвороби. У статті йде мова саме про особу позивача, оскільки зазначено його прізвище та ім`я. Інформацію висловлено у формі, яка принижує гідність, честь позивача у спосіб категоричного висловлювання про існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які належними доказами не підтверджені, а тому ця інформація є недостовірною, негативною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача.

Доводи ОСОБА_2 про те, що опублікована ІНФОРМАЦІЯ_9 року інформація є наслідком передачі на телеканалі ICTV від ІНФОРМАЦІЯ_10 року на правильність висновків суду не впливає, оскільки стаття у друкованому засобі масової інформації газеті "Субота" ІНФОРМАЦІЯ_3 від ІНФОРМАЦІЯ_1 не містить посилання на телеканал, як особу, яка є джерелом цієї інформації. Окрім того, саме інформація викладена у друкованому засобі масової інформації, засновником якої є відповідач, є предметом позову у даній справі.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що подія, про яку описано у статті, дійсно існувала, є безпідставними, оскільки поширення інформації про вчинення певною фізичною особою правопорушення, наявність у неї психічної хвороби, не доведена належними доказами. Окрім того, є неприпустимим без згоди громадянина оприлюднювати інформацію про наявність у неї захворювання.

Враховуючи доведеність факту порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача на повагу до його гідності та честі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у приниженні його честі, гідності, моральних стражданнях та переживаннях, пов`язаних з розповсюдженням недостовірної негативної інформації, порушенні душевної рівноваги, у зв`язку з тим, що він був принижений серед друзів, знайомих, порушенні нормальних життєвих зв`язків, для відновлення яких позивачу необхідно було докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, глибину душевних страждань позивача, та виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, оцінив моральні страждання позивача, які завдані йому відповідачем, у 10000 грн.

Відповідно до частини першої ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є розумним, виваженим та справедливим, а доводи апеляційної скарги у цій частині направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 10 серпня 2020 року.