Постанова

Іменем України

25 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 147/1316/17

провадження № 61-22127св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва

від 13 червня 2019 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 25 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 1766-н (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 424 200,00 грн зі сплатою 17,5 відсотків річних, з кінцевим терміном його повернення 25 липня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 липня

2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв. м, житловою площею 24,8 кв. м.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 30 січня 2014 року у неї виникла заборгованість у розмірі 1 266 561,62 грн, з яких: строковий основний борг - 152 005,00 грн; прострочений основний борг - 272 195,00 грн; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 30 січня 2014 року - 457 816,41 грн; пеня за прострочений основний борг - 145 304,49 грн; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 239 240,72 грн.

14 лютого 2014 року позивач направив відповідачеві вимоги від 06 лютого

2014 року № 28/01-19/1452 про усунення порушення та № 28-01-19/1450 про звільнення житлового приміщення (квартири), які у добровільному порядку ОСОБА_1 не виконала.

Посилаючись на наведене, АТ «Державний ощадний банк України» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 266 561,62 грн звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення публічних торгів відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , зі зняттям її з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2014 року позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення публічних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, у рахунок задоволення вимог АТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 1 266 561,62 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2014 року задоволено. Скасовано заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2014 року, а справу призначено до розгляду у порядку загального провадження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , передану в іпотеку АТ «Державний ощадний банк України» за договором іпотеки від 26 липня 2007 року, шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, у рахунок задоволення вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , які виникли за кредитним договором

від 25 липня 2007 року № 1766-н у розмірі 379 716,34 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 272 195,00 грн; прострочених процентів за період з 20 березня 2011 року по 30 листопада 2011 року - 52 066,19 грн; пені за просрочення сплати тіла кредиту - 21 321,37 грн; пені за прострочення сплати процентів - 34 133,78 грн.

У задоволенні решти позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість за тілом кредиту та іншими платежами, а тому позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення за рахунок іпотечного майна заборгованості, яка існувала за кредитним договором станом на листопад 2011 року. Ураховуючи неможливість нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також заяву відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому з майнового поручителя, за рахунок іпотечного майна підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором у розмірі

379 716,34 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту -

272 195,00 грн; прострочених процентів за період з 20 березня 2011 року

по 30 листопада 2011 року - 52 066,19 грн; пені за просрочення сплати тіла кредиту - 21 321,37 грн; пені за прострочення сплати процентів - 34 133,78 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 , зі зняттям її з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, суд зазначив, що вказане нерухоме майно було набуте у власність ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року, тобто задовго до його передачі в іпотеку, а не за рахунок кредитних коштів, а тому ураховуючи встановлене частиною другою статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, придбаного не рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, та відсутності запропонованого відповідачеві іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачеві одночасно з виселенням, вимоги АТ «Державний ощадний банк України» про виселення ОСОБА_1 не підлягають задоволенню. Крім того, суд вважав вимоги про виселення відповідача та зняття її з реєстраційного обліку передчасними, оскільки згідно з частинами першою, третьою статті 42 Закону України «Про іпотеку» боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов`язанням чи ту її частину, виконання якої простроченою разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам, витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо, і таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» залишено без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

АТ «Державний ощадний банк України», у якій заявник просив скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року і постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов АТ «Державний ощадний банк України» у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що визначаючи розмір вимог позивача, що підлягають задоволенню за рахунок іпотечного майна, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не взяли до уваги, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, тоді як розмір основного зобов`язання визначено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року у розмірі 882 967,99 грн, що має преюдиційне значення, і не підлягає окремому доказуванню. Висновки судів попередніх інстанцій про те, що АТ «Державний ощадний банк України» мав право нараховувати передбачені договором проценти лише до листопада 2011 року є незаконним, оскільки рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року, із застосуванням позовної давності, з позичальника ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 03 вересня 2012 року. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача з підстав відсутності у неї іншого постійного житлового приміщення, суди першої та апеляційної інстанції проігнорували надані позивачем докази про наявність у відповідача іншого житла.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції у грудні 2019 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 25 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 1766-н, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 424 200,00 грн зі сплатою 17,5 відсотків річних, з кінцевим терміном його повернення 25 липня 2017 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 26 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв. м, житловою площею 24,8 кв. м, яке було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевою Н. П.

У листопаді 2011 року у порядку реалізації кредитором права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року змінено рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня

2012 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 25 липня 2007 року

№ 1766-н станом на 03 вересня 2012 року у розмірі 882 967,99 грн, з яких: строкова заборгованість за талом кредиту - 208 565,00 грн; прострочена заборгованість за тілом кредиту - 215 635,00 грн; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 вересня 2009 року по 03 вересня

2012 року - 378 767,99 грн; пеня за просрочення сплати тіла кредиту за період з 01 вересня 2009 року по 02 вересня 2012 року - 30 000,00 грн; пеня за прострочення сплати процентів за період з 01 вересня 2009 року по 02 вересня 2012 року - 50 000,00 грн.

З наданого банком розрахунку заборгованості за кредитом станом на 30 січня 2014 року убачається, що розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 1 266 561,62 грн, з яких: строковий основний борг - 152 005,00 грн; прострочений основний борг - 272 195,00 грн; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 30 січня 2014 року - 457 816,41 грн; пеня за прострочений основний борг - 145 304,49 грн; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 239 240,72 грн.

14 лютого 2014 року АТ «Державний ощадний банк України» направив

ОСОБА_1 вимоги від 06 лютого 2014 року № 28/01-19/1452 про усунення порушення та № 28-01-19/1450 про звільнення житлового приміщення (квартири), які не були виконані.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постановівід 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, позбавляє кредитора права на нарахування процентів та пені за кредитним договором.Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у виглядістягнення процентів та неустойки.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій встановили, що у зв`язку з наявністю у позичальника заборгованості за кредитним договором, АТ «Державний ощадний банк України» відповідно до умов кредитного договору та положень частини другої статті 1050 ЦК України, використало право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та пені за порушення умов договору, про що свідчить звернення банку у листопаді 2011 року з позовом до суду про дострокове стягнення з

ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 019 859,93 грн.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтовано висновку, що кредитор має право на задоволення за рахунок іпотечного майна вимог за основним зобов`язанням в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 272 195,00 грн, а також процентів за користування кредитними коштами та пені за період з 20 березня 2011 року до 30 листопада 2011 року, із застосуванням позовної давності заявленої відповідачем, збільшення якої щодо усіх грошових зобов`язань позичальника (у тому числі, щодо сплати пені) до трирічного строку сторони погодили відповідно до умов кредитного договору.

Посилання заявника на те, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 лютого 2013 року у справі № 784/522/13 за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором встановлені преюдиційні при вирішенні зазначеної справи обставини, зокрема заборгованість ОСОБА_2 у розмірі 882 967,99 грн, що не підлягає доказуванню, а тому суди не вправі входити в обговорення питання доведеності банком розміру заборгованості, що підлягає стягненню за рахунок іпотечного майна є необгрунтованими.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Водночас, відповідно до частини п'ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Установивши, що ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі № 784/522/13 за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про дострокове звернення стягнення за кредитним договором, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вона має право на спростування у загальному порядку розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, а тому правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Щодо вимог про виселення відповідача та зняття її з реєстраційного обліку

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною другою якої, у редакції на дату ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Нормою, яка встановлює порядок виселенняіззайманого жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлюєзагальне правило про неможливістьвиселеннягромадянізжилихприміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чиіншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15,

від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2020 року у справі

№ 320/10637/14-ц (провадження № 61-670св19).

Установивши, що передана в іпотеку банку квартира АДРЕСА_1 , була набута

у власність іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевою Н. П., зареєстрованого у реєстрі за

№ 7474, тобто не за рахунок кредитних коштів, та за відсутності відомостей про можливість надання відповідачеві одночасного з вирішенням питання про його виселення із спірної квартири іншого постійного житлового приміщення, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про виселення відповідача із спірної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, без надання іншого постійного житлового приміщення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані заявником судові рішення є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скаргиАТ «Державний ощадний банк України».

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак