ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/2150/19Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/447/20 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 310020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін представника позивача ОСОБА_1 - адвоката

Захарчука Ю. В., відповідача ОСОБА_2 і його

представника адвоката Вуїв А.В.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2020 року, постановлене суддею Содоморою Р.О. в цивільній справі № № 595/2150/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Бучацький міжрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі виконавчого листа № 595/937/2015, виданого Бучацьким районним судом Тернопільської області ОСОБА_2 зобов`язаний виплачувати в її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 500 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 14.05.2015 року до досягнення дітьми повноліття. Оскільки, в період з травня 2015 року до кінця серпня 2019 року ОСОБА_2 неодноразово не сплачував аліменти, у зв`язку з чим періодично з`являлася заборгованість, яка станом на 04.09.2019 року складала 9 259,05 грн., вважає, що з відповідача слід стягнути пеню в сумі 40 113,96 грн., до складу якої входять: 4 650 грн. пені, нарахованої нею за за період з травня 2015 року до 01 жовтня 2015 року; 1500 грн. пені за січень, лютий, травень, жовтень 2016 року; 11 050 грн. пені, нарахованої з травня 2017 року до 01 січня 2018 року; 22 913,96 грн. пені, нарахованої з травня 2018 року до 01 липня 2019 року.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей в сумі 9 259 грн. 05 грн. та 1 000 грн. витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 768 грн. судового збору в дохід держави. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його в частині суми, у стягненні якої судом їй відмовлено незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей в сумі 40 113, 96 грн. та витрати на правову допомогу в повному об`ємі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції, не вказуючи причин та не взявши до уваги викладену в Постанові ВС від 03.04.2019 року в справі № 333/6020/16-ц правову позицію, а також всупереч вимогам ч. 1 ст. 196 СК України безпідставно відмовив у стягненні пені за прострочення сплати аліментів за минулі періоди, стягнувши лише 9 259, 05 грн. пені та прийнявши до уваги лише ту заборгованість по аліментах, яка існувала станом на 31.08.2019 року.

Звертає увагу на те, що судом не було з`ясовано розміру несплачених аліментів за кожним з періодичних платежів, які підлягали сплаті; не встановлено строку, до якого кожне з зобов`язань зі сплати аліментів повинно було бути виконано та не обчислено розмір пені, виходячи з суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня їх фактичної сплати чи до дня ухвалення судового рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши їх загальну суму.

На думку апелянта, з урахуванням тієї обставини, що у відповідача перед позивачем у період з травня 2015 року до червня 2019 року неодноразово виникали заборгованості зі сплати аліментів, зокрема: з травня 2015 року до 01.11.2015 року в сумі 5 580, 50 грн.; з січня 2016 року до 01.04.2016 року в сумі 3 980, 50 грн.; з травня 2016 року до 01.07.2016 року в сумі 1 980, 50 грн; з жовтня 2016 року до 01.12.2016 року в сумі 880, 50 грн.; з травня 2017 року до 01.02.2018 року в сумі 9 000 грн.; з травня 2018 року до 01.08.2018 року в сумі 3 000 грн.; з листопада 2018 року до 01.08.2019 року в сумі 19 141, 05 грн., а всього на загальну суму 43563,05 грн., яка не перевищує суму нарахованої пені за вказаний період, що складає 40113, 96 грн., судом безпідставно зменшено розмір стягнутої пені до суми заборгованості 9259,05 грн., що існувала на час пред`явлення позову.

Також просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в повному обсязі.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 відносно її задоволення заперечив, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим; таким, що скасуванню не підлягає.

Вважає вірними висновки суду в частині наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 196 СК України, що передбачає можливість стягнення пені в розмірі, що не перевищує 100 відсотків заборгованості, яка на момент звернення з даним позовом складала лише 9 259, 05 грн.

Звертає увагу й на те, що про існування в нього заборгованості по аліментах він дізнався лише в кінці 2019 року; про зміну розміру стягуваних з нього аліментів з твердої грошової суми на 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відділом ДВС він не повідомлявся, а станом на 30.06.2000 року будь-якої заборгованості перед позивачем у нього вже не існувало.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Захарчук Ю.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Додатково пояснив, що в зв`язку з відсутністю в нього інформації про конкретні дати сплати відповідачем заборгованості по аліментах за періоди, коли така існувала, нарахування пені ним було проведено з урахуванням, що погашення заборгованостей у період з травня 2015 року до кінця серпня 2019 року відбувалося в перший день місяця, коли така заборгованість сплачувалась. Також вказав, що йому не відомі причини, з яких його довірителька не зверталася до суду з аналогічними вимогами, коли періодично така заборгованість по сплаті аліментів виникала.

Відповідач ОСОБА_2 і його представник адвокат Вуїв А.В. апеляційної скарги не визнали з підстав, викладених у письмовому відзиві; просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 05.03.2015 року (а.с. 8).

Від даного шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6-7).

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 06 червня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 500 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 14 травня 2015 року до досягнення дітьми повноліття.

З 25.06.2015 року рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_2 перебуває на виконанні Відділу ДВС Бучацького РУЮ (а.с. 3).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Бучацьким міжрайонним відділом державної виконавчої служби від 04.09.2019 року за виконавчим провадженням № 47970021, станом на 04.09.2019 року ОСОБА_2 нараховано до сплати 63 959, 05 грн. аліментів, з яких сплачено 54 700 грн. Борг зі сплати аліментів становить 9 259, 05 грн. (а.с. 4-5).

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

У постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема у раніше прийнятих постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, та зробила висновок про те, що пеня на заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо своєчасної та у повному обсязі сплати на користь позивача аліментів визначених судом, а стягуючи пеню в розмірі 9 259, 05 грн. - з того, що така не може перевищувати 100 % заборгованості по аліментах, що на день пред`явлення позивачем вказаного позову становила 9 259, 05 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком Бучацького районного суду, оскільки він зроблений з урахуванням вимог закону, що регулює спірні правовідносини та відповідає наявним у справі доказам.

Так, встановивши, що в період з травня 2015 року до кінця серпня 2019 року відповідач ОСОБА_2 , знаючи про наявний у нього обов`язок щодо сплати аліментів на підставі судового рішення, неодноразово не сплачував такі своєчасно, у зв`язку з чим періодично з`являлася заборгованість, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 пені.

Вірними, на думку колегії суддів, як такі, що відповідають положенню ст. 196 СК України, є й висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у сумі, що не перевищує 100% заборгованості по аліментах, яка на час пред`явлення даного позову складала 9 259,05 грн., що стверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним державним виконавцем Бучацького міжрайонного відділу ДВС (а.с. 4).

Погоджується колегія суддів і з наданим позивачем розрахунком пені, який відповідає принципу нарахування такої, закладеному Великою Палатою Верховного Суду в своїй постанові від 03 квітня 2019 року, прийнятою за результатами розгляду справи № 333/6020/16-ц18.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 й відповідні твердження в судовому засіданні її представника адвоката Захарчука Ю.В. в частині неврахування судом при прийнятті рішення та визначення розміру пені, що стягнута з відповідача правового висновку, викладеного у вищевказаній постанові, колегія суддів відхиляє, як такі, що спростовуються змістом оскаржуваного рішення, з якого вбачається (абз. 4 і 5 на с. 38), що зроблений стороною позивача розрахунок пені зі сплати аліментів повністю враховано судом, однак при цьому зроблено висновок про те, що нарахована пеня в будь-якому випадку перевищує розмір заборгованості, яка станом на дату звернення з позовом складала 9 259, 05 грн.

Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги позивача в частині невідповідності висновків суду щодо розміру стягнутої пені нормам матеріального права (ст. 196 ч. 1 СК України) з посиланням на неврахування судом заборгованості по аліментах за попередні періоди (коли така виникала), яка в загальному складала 43563, 05 грн. та не перевищує суму нарахованої пені за вказаний період, що складає 40113, 96 грн., оскільки, з урахуванням того, що законодавець у ч. 1 ст. 196 СК України не передбачив 100 % якої саме заборгованості не повинен перевищувати розмір пені (тієї, що існувала на час звернення з позовом чи загальної, яка періодично виникала та погашалася), суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку, що розмір нарахованої пені не може перевищувати саме 100 % розміру заборгованості, що існувала на час пред`явлення позову та складала 9 259, 05 грн., оскільки заборгованість, що періодично виникала раніше й на час пред`явлення позову вже була погашеною, не може підпадати під поняття заборгованості в розумінні вимог ст. 196 СК України, а наявність заборгованостей по аліментах станом на 01.11.2015 року в сумі 5 580, 50 грн.; на 01.04.2016 року в сумі 3 980, 50 грн.; на 01.07.2016 року в сумі 1 980, 50 грн; на 01.12.2016 року в сумі 880, 50 грн.; на 01.02.2018 року в сумі 9 000 грн.; на 01.08.2018 року в сумі 3 000 грн. тощо не позбавляло позивача права на пред`явлення відповідних позовів про стягнення пені, коли такі заборгованості існували.

Враховуючи часткове задоволення судом вимог позивача ОСОБА_1 , вірними є й висновки суду щодо часткового стягнення в її користь витрат на правову допомогу в сумі 1 000 грн., розмір яких пропорційний сумі задоволених вимог (23,1 %).

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, рішення суду першої інстанції, скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не підлягає.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 2; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2020 року без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 10 серпня 2020 року.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : С.І. Дикун

О.З. Костів