Номер провадження 22-ц/804/2315/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Гапонова А.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №243/14198/19 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 травня 2020 року (суддя Ільяшевич О.В., повний текст рішення складений 22 травня 2020 року),

в с т а н о в и в :

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, за рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2019 року з ОСОБА_3 на користь позивачки стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона разом з дитиною проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана під час шлюбу на ім`я відповідача. Відповідач пішов із сім`ї у листопаді 2018 року, у спірній квартирі не проживає. 19 листопада 2019 року ОСОБА_2 вказану спірну квартиру подарував малолітній дочці ОСОБА_2 . Відповідач добровільно виселився з квартири, не проживає у ній понад рік, однак добровільно не бажає знятися з реєстрації. Реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає належному утриманню дитини, оскільки комунальні послуги обраховуються з врахуванням реєстрації відповідача. 28 січня 2020 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву, де не змінюючи підстави звернення до суду, уточнила, що вона діє як законний представник в інтересах малолітньої ОСОБА_2 . Просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстраційного обліку в квартирі.

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення суду та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом порушені норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, так як відповідач після 19 листопада 2019 року просто втратив статус власника житла, але із сім`єю він фактично не проживає з листопада 2018 року, що судом безпідставно не враховано. На сьогоднішній день відповідач взагалі із позивачем та дитиною не спілкується, в квартирі не проживає, не може взагалі вважатись членом сім`ї скаржника, оскільки має нову сім`ю і можливо проживає в іншому місті. Судом також невірно застосовано п. 34 та п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, оскільки право власності відповідача не порушується. Також судом не враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Крім того, судом необґрунтовано не враховано той факт, що право відповідача на житло не порушується, оскільки останній може зареєструватися та проживати у своїх батьків.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надала клопотання, згідно якого просить справу розглянути за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5,), ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 9).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2019 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10-12).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.14).

З договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Бігун В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 6393, вбачається, що 19 листопада 2019 року ОСОБА_3 подарував своїй дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру АДРЕСА_2 . В п. 7 вказаного Договору вказано, що ОСОБА_1 є законним представником ОСОБА_2 та вказаний правочин вчинено в інтересах дитини (а.с.16-17).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141 було зареєстровано договір дарування квартири, власником вказаної квартири зазначено ОСОБА_2 (а.с.18-19, 36).

З акту, складеному комітетом мікрорайону «Центр-2» м. Слов`янськ від 24 січня 2020 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 , але фактично з 2018 року проживає у м. Слов`янську за невідомою адресою (а.с.29).

Правову підставу визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, позивачка зазначила статтю 405 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , а відповідач як батько дитини є членом її сім`ї, та відповідних вказаним обставинам положень ч. 2 статті 405 ЦК України, які визначають, що право на користування житлом втрачається членом сім`ї за умови, якщо така особа відсутня за місцем проживання без поважних причин понад один рік, але, оскільки з 19 листопада 2019 року (моменту, коли відповідач перестав бути власником спірного житла) до моменту звернення позивачки до суду із вказаним позовом (10 грудня 2019 року) пройшло менше місяця, термін збереження права користування відповідачем житлом квартири АДРЕСА_2 не сплинув. Отже на час розгляду справи відсутні правові підстави визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою).

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як роз`яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні справи суд врахував, що до 19 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_3 був власником спірної квартири, після оформлення договору дарування відповідачем, вказана квартира належить малолітній дочці ОСОБА_2 . Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що до 19 листопада 2019 року положення статті 405 ЦК України, за якою члена сім`ї власника може бути визнано таким, що втратив право користування житлом, на ОСОБА_3 не розповсюджувалися, оскільки на той момент відповідач перебував у статусі власника житла, до моменту звернення позивачки до суду із вказаним позовом 10 грудня 2019 року пройшло менше місяця, термін збереження права користування відповідачем спірного жилого приміщення не сплинув.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до повторного обґрунтування заявлених позовних вимог, які були предметом розгляду та ретельної перевірки судом першої інстанції, правові висновки щодо розгляду заявленого позову суд належним чином мотивував, обґрунтував та повно виклав у рішенні.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

А.В. Гапонов