Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9766/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Заочне

30 липня 2020 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, сімейно-шлюбні відносини між сторонами не склалися, тому шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 18 липня 2007 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.06.2007 (справа №2-3027-07).

09 серпня 2004 року між позивачем та відповідачем укладено договір про непоширення на майно, набуте сторонами під час шлюбу, положень ст. 60 СК України. Відповідно до умов договору майно, набуте сторонами за договорами, укладеними під час шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, хто є стороною таких договорів.

За договором кредиту №895/06-034-938 від 10.08.2004, позивач отримала від Акпіонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 2600.00 доларів США зі сплатою 15% річних, для придбання нерухомого майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

10.08.2004, позивач за нотаріально посвідченою угодою придбала квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано у КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 10.08.2004, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4399851, згідно якого власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , форма власності - приватна, частка 1 /1.

Вказана квартира була придбана за 35 046 грн., з яких 21 240 гривень позивач передала продавцю до підписання договору купівлі-продажу квартири, а решту грошей в сумі 13806,00 грн., що є еквівалентом 2 600,0 доларів США сплачується не пізніше 10.08.2004 року.

В якості забезпечення виконання своїх обов`язків за кредитним договором, позивач уклала договір поруки №1-895/06-034-938 від 10.08.2004, сторонами по якому є: кредитор - Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк»; позичальник - позивач; поручитель - ОСОБА_4

27.05.2005, позивач уклала договір кредиту №895/06-034-258 та отримала від Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 3000,00 доларів США зі сплатою 13% річних, для ремонту житла.

Наприкінці травня 2005 року відповідач придбав та зареєстрував на своє ім`я автомобіль ВАЗ 2108. 1987 р.в., державний номер НОМЕР_2 .

Позивач самостійно, власними коштами здійснила розрахунки за кредитними договорами які проводились як під час шлюбу, так і після його припинення, що підтверджується відповідними квитанціями банку.

Під час розірвання шлюбу, позивач та відповідач, враховуючи укладений 09.08.2004 року договір, майнових претензій один до одного не мали. У зв`язку з тим, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 06.12.2006 року, відсутністю його речей, за заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.11.2007 року - відповідача визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

15.07.2019 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що придбання зазначеного об`єкту нерухомості відбулося під час зареєстрованого шлюбу, вона є об`єктом спільної сумісної власності, що потребує письмової, нотаріально засвідченої згоди відповідача.

Зазначено, що укладений нею з відповідачем договір від 09.08.2004, враховуючи норми ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яким закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, рішення Європейського Суду від 29.11.91 року у справі "ОСОБА 6 Девелопменте ЛТД" ті інші проти Ірландії", згідно якого власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю, позивач вважає, що її право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , є невизнаним та порушеним відповідачем.

Таким чином, позивач просить суд, - визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34.3 кв. м, житловою площею 17.4 кв. м.

Ухвалою суду від 02.01.2020р. прийнято, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче провадження закрито 27.04.2020р. і призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 17.06.2020р. в якості третьої особи залучено Акціонерне товариство «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк».

В судовому засіданні позивач повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зазначила, що шлюб між сторонами розірваний в 2007 році. У серпні 2004р. була придбана квартира. При цьому, сторони домовились, що відповідач не буде мати претензій на неї, про що уклали договір. На даний час жодних претензій майнового характеру між ними немає, дочку утримують обидва. Квартира придбана в кредит, який отримала самостійно позивач, який повністю сплатила самостійно і іпотека припинена. Договір купівлі-продажу квартири оформлений на позивача. Участі у погашенні заборгованості відповідач не брав. Відповідачеві залишився автомобіль і вона проти цього не заперечує. Відповідач в квартирі не проживає тривалий період часу, він за судовим рішенням визнаний таким, що втратив право користування житлом.

В судове засідання відповідач не з`явився, будучи неодноразово повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомив. Відзив на позов не подав.

В судове засідання третя особа не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомлено. Письмові пояснення по суті позову не подані.

Суд ухвали в про заочний розгляд справи, враховуючи, що відповідач будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, про поважність причин неявки не повідомив, відзив на позов не подав і позивач просила про такий розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 05.11.1994р. і рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.06.2007р. шлюб розірваний (справа №2-3027-07). Крім того, про факт розірвання шлюбу свідчить свідоцтво серія НОМЕР_3 , актовий запис №357 від 18.07.2007р.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. (реєстр №8616), ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване за позивачем, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.08.2004р., даними технічного паспорту, виданого КП «ЧООБТІ» від 09.07.2004р. та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.06.2020р. №212815556.

Крім того, встановлено, що за договором кредиту №895/06-034-938 від 10.08.2004, позивач отримала від Акпіонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 2600.00 доларів США зі сплатою 15% річних для придбання нерухомого майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Вказана квартира була придбана за 35 046 грн., з яких 21 240 гривень позивач передала продавцю до підписання договору купівлі-продажу квартири, а решту грошей в сумі 13806,00 грн., що є еквівалентом 2 600,0 доларів США сплачується не пізніше 10.08.2004 року.

В якості забезпечення виконання своїх обов`язків за кредитним договором, позивач уклала договір поруки №1-895/06-034-938 від 10.08.2004, сторонами по якому є: кредитор - Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк»; позичальник - позивач; поручитель - ОСОБА_4

27.05.2005 позивач уклала договір кредиту №895/06-034-258 та отримала від Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 3000,00 доларів США зі сплатою 13% річних для ремонту житла.

В процесу реорганізації АТ «Укрсоцбанк» за передавальним актом передано все майно, права та обов`язки банку правонаступнику АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до довідки від 24.06.2020р., виданої АТ «Альфа-Банк» за №53341-23.1, ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №895/06-034-938 від 10.08.2004р. не має, кредитний договір 14.12.2007р. закрито. Крім того, заборгованості за кредитним договором №895/06-034-258 від 27.05.2005р. немає, кредитний договір закрито 02.11.2007р.

Під час розгляду справи, судом досліджувалися платіжні документи, які свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 сплатила грошові кошти на погашення заборгованості за кредитними договорами, в т.ч. і в період після розірвання із відповідачем шлюбу.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 19.06.2020р. на підставі повідомлення АТ «Альфа-Банк» від 18.06.2020р. обтяження щодо іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 , припинено.

Відповідно до договору від 09.08.2004р., сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовились про те, що на майно, набуте ними під час шлюбу, норми ст. 60 СК України не поширюються і за укладеними під час шлюбу договорами, таке майно є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, хто є стороною таких договорів. Також зазначено, що сторони домовились, що зобов`язання, які виникають при придбанні майна, за договорами укладеними під час шлюбу, є особистим зобов`язанням того з подружжя, хто є стороною таких договорів.

Крім того, встановлено, що відповідно до рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 08.11.2007р. (справа №2-3573/07) ОСОБА_2 визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . За обставинами, що встановлені судом під час розгляду даної справи, ОСОБА_2 у квартирі не проживає з грудня 2006 року, його речі у квартирі відсутні.

Постановою приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. від 15.07.2019р. відмовлено ОСОБА_1 у посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оскільки встановлено, що договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_5 укладений в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і тому має режим спільного сумісного майна подружжя. Крім того, на укладання відповідного правочину, повинна бути згода другого із подружжя, подана письмово.

За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із сімейних правовідносин, щодо захисту права власності, що регулюються Сімейним Кодексом України та главою 29 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України та Сімейним Кодексом України.

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5 ст. 82 ЦПК).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Проте, відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що доводи позивача знайшли своє підтвердження і суд дійшов висновку, що позивачем надано достатні докази на про те, що квартира НОМЕР_5 придбана за її особисті кошти. Так, незважаючи на те, що нерухоме майно придбане в період шлюбу сторін, позивачем особисто були отримані кредитні кошти в банківській установи на його придбання. Крім того, за дослідженими доказами, заборгованість за кредитними договорами погашена саме позивачем, в тому числі і в період після розірвання шлюбу. На цей час обтяження на іпотечне майно, припинено, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень. Крім того, зв`язок із нерухомим майном відповідач втратив ще з грудня 2006 року, що встановлено судовим рішенням, постановленим по справі між тими самими сторонами і враховується судом, відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України. Враховуючи норми ст. 72 Сімейного Кодексу України, на час вирішення спору, судом не встановлено обставин про те, що відповідач протягом тривалого часу звертався до суду з позовом, відповідно до ст. 4 ч.1 ЦПК України, щодо порушеного його права власності на нерухоме майно, а саме квартиру НОМЕР_5 за вказаною адресою. Суд погоджується з тим, що право власності позивача порушене і є таким, що не визнається, оскільки вона не може ним розпорядитись, враховуючи наявність відмови нотаріуса вчинити певні нотаріальні дії щодо укладення позивачем правочину щодо такого нерухомого майна. Крім того, відповідач ОСОБА_2 обізнаний про те, що в провадженні суду знаходиться ця справа, про що свідчать повідомлення рекомендованих листів, про отримані ним процесуальні документи із суду. Між тим, він не скористався правом спростувати доводи позивача та надати відзив на позов, а також надати докази, якими він обгрунтовує свою позицію щодо заявленого позову.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду України (постанова від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2641цс15, постанова Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, постанова Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, постанова Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17).

Слід звернути увагу, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таку позицію висловлено Верховним Судом України у постанові №6-843цс17 від 24 травня 2017 року. Таким чином, право будь-кого з подружжя на поділ майна, належного на праві спільної сумісної власності, законом не пов`язується з порушенням його майнових прав, а є обов`язковою передумовою самостійної реалізації прав власника у майбутньому.

За викладених обставин, та з врахуванням досліджених доказів, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, а саме, слід визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,3кв.м., житловою площею 17,4кв.м., яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2004р., що посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. (реєстр №8616).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 259, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,3кв.м., житловою площею 17,4кв.м., яка на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2004р., що посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. (реєстр №8616) належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст судового рішення складено 07.08.2020.

Головуючий: С. М. Позарецька