ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/509/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря -Кантицької О.І.

та сторін -апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Моленя Р.Б., представника ОСОБА_2 адвоката Свиріпа-Депутат В.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/14338/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 13 лютого 2020 року, ухвалених суддею Грицай К.М., повний текст рішення виготовлено 10 лютого 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 у якому просив припинити його право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , що належить йому та виділити в натурі у власність 11/20 частин даного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що складається з наступних приміщень: І підвал пл. 4.4 кв.м., II підвал пл. 8.4 кв.м, IV підвал пл. 3,3 кв.м, V підвал пл. 8,3 кв.м, VIII підвал пл. 10,1 кв.м, IX підвал пл. 2,0 кв.м, X підвал пл. 1,9 кв.м, XI підвал пл. 6,9 кв.м, 1-1 коридор пл. 11,1 кв.м, 1-2 житлова пл. 12,9 кв.м, 1-3 паливна пл. 3,8 кв.м, 1-4 коридор пл. 1,3 кв.м. 1-5 туалет пл. 1,1 кв.м, 1-6 ванна пл. 3,4 кв.м, 1-7 коридор пл. 3,5 кв.м, 1-8 житлова пл. 9,7 кв.м, 1-9 житлова пл. 13,4 кв.м, 1-10 житлова пл. 17,8 кв.м. 3-1 сходова пл. 1,8 кв.м, 3-2 кухня пл. 9,1 кв.м, 3-3 комора пл. 13,2 кв.м, загальною площею 147,4 кв.м, житловою площею 53,8 кв.м; господарська будівля літ. «В», огорожа № 1, вимощення II, відповідно до висновку щодо технічних можливостей виділу в натурі частки нерухомого майна № 42 від 29 березня 2019 року, наданого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» та визнати за ОСОБА_1 право власності на виділену в натурі частку, як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що дана частина будинку йому належить відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 червня 2007 року серія НОМЕР_1 , виданого виконкомом Тернопільської міської ради та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» № 14791659 від 05 червня 2007 року. ОСОБА_2 володіє 9/20 частини даного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами на праві приватної спільної часткової власності. Між ними, як співвласниками даного нерухомого майна угоди про спосіб виділення в натурі часток із сумісного спільного володіння не досягнуто, хоча ОСОБА_1 неодноразово в усній формі звертався до ОСОБА_2 з пропозицію про укладення договору поділу даного будинку з надвірними будівлями. Однак, усі намагання врегулювати конфлікт у добровільному порядку виявились безрезультатними. Вказує, що даний будинок обладнаний окремими входами та підведеними до кожної з них окремо всіма комунікаціями. З 2007 року жодних реконструкцій він, як власник своєї частки, не проводив, тому вважає, що відсутні перешкоди для здійснення такого поділу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності - відмовлено.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 13 лютого 2020 року відмовлено в прийнятті додаткового рішення про розподіл судових витрат за заявою ОСОБА_2 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд відмовляючи у задоволені позову неправомірно прийшов до переконання, що після виділу частки із спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Однак, жодною нормою ЦК України, іншого законодавства чи нормативно-правового акту не передбачено, що при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику має бути виділена окрема площа, яка повинна мати окрему систему життєдіяльності.

Також суд першої інстанції зазначає, що як роз`яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" у тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК). Проте будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , вже давно розділений між співвласниками на два окремі будинки з обладнаними окремими входами та підведеними до кожної з них окремо всіма комунікаціями.

Окрім цього, у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначає, що згідно наданої відповідачем довідки, виданої СПД ФО ОСОБА_3 , 2019 рік, зйомка інженерних мереж на замовлення ОСОБА_2 на ділянці виконана в повному об`ємі і що вписані на плані характеристики мереж відповідають дійсності. Схема інженерних мереж, згідно якої кабель міського РЕМ, водопровід, кабель зв`язку, водопровідна каналізація підведені до будинку по АДРЕСА_2 , 2 спільно одним вводом, однак відомості викладені у даній довідці жодним чином не зазначають, що усі комунікації підведені одним вводом.

У своєму рішенні суд першої інстанції, обґрунтовуючи відмову у позові, також зазначає, що суд не вправі зобов`язати відповідача здійснити проведення комунікацій до належної їй частині житлового будинку за рахунок власних коштів, оскільки це суперечить змісту права власності, визначеного ст. ст. 317, 319 ЦК України та праву мирного користування майном, визначеного ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод та призведе до покладення на відповідача надмірного тягаря. Таким чином, суд погоджується із запереченнями відповідача щодо неможливості виділу частки із спільної власності за існуючих на даний час обставин.

Апелянт не може погодитись з таким твердженням суду, оскільки предметом спору не є спір про зобов`язання відповідача здійснити проведення комунікацій до належної їй частки житлового будинку за рахунок власних коштів, а предметом спору є виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання на неї права власності. Будь яке проведення комунікацій до житлового будинку не має відношення до справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 13.02.2020 року та ухвалити нову постанову, якою покласти на позивача відшкодування судових витрат у розмірі 12727 грн, пов`язаних із розглядом справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що відмовляючи у прийнятті додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що нею у встановленому законом порядку не було подано доказів витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Однак, першу заяву по суті справи - відзив на позовну заяву вона подала 19.09.2019 року. Оскільки попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат не визначений ЦПК України як окремий документ з чіткими вимогами до його складання, то застосовуючи норму передбачену п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, подала відзив, який містив попередній розрахунок суми судових витрат. На вказаний час були заплановані витрати, пов`язані із залученням спеціаліста з інженерно-геодезичних вишукувань. Висновок спеціаліста спростував неправдиве твердження ОСОБА_1 про незалежне підведення всіх комунікацій до частини її будівлі.

Також фактичні доведені обставини справи є такими, що оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, то вона була змушена збирати докази на спростування обставин з позовної заяви задля захисту порушених ОСОБА_1 її законних прав та інтересів та для доведення безпідставності і необґрунтованості позову, тому понесені витрати нерозривно пов`язані з розглядом справи.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що правомірність набуття позивачем приміщень житлового будинку, виділ яких є предметом позову, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , ним не наведено та не доведено.

Таким чином, за результатами повного, всебічного дослідження належних та допустимих доказів, наданих сторонами, та встановленими обставинами по справі, Тернопільський міськрайонний суд не ґрунтуючись на припущеннях, прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість виділу частки позивача із спільного майна сторін.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому зазначив, що всупереч зазначеним вимогам ЦПК України, у відзиві ОСОБА_2 на позовну заяву, поданого до суду 19.09.2019 року, не міститься жодного попереднього розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Жодних доказів про судові витрати ОСОБА_2 чи її представником Свиріпою Депутат В.З. до суду подано не було.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Молень Р.Б. свою апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній. Проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечили, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Представник ОСОБА_2 адвокат Свиріпа-Дипутат В.З. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Свою апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у ній.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу суду підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 по 11/20 та 9/20 частках.

Із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок у АДРЕСА_1 , виготовленого 07 квітня 2006 року ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (інвентарна справа № 4771) та технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 , виготовленого 27 березня 2019 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (інвентарна справа №4771) вбачається, що загальна площа приміщень, які належать позивачу 147,4 кв. м та перелік наступних приміщень, що належать позивачу, а саме: І підвал пл. 4.4 кв.м. II підвал пл. 8.4 кв.м, IV підвал пл. 3,3 кв.м, V підвал пл. 8,3 кв.м, VIII підвал пл. 10,1 кв.м, IX підвал пл. 2,0 кв.м, X підвал пл. 1,9 кв.м, XI підвал пл. 6,9 кв.м, 1-1 коридор пл. 11,1 кв.м, 1-2 житлова пл. 12,9 кв.м, 1-3 паливна пл. 3,8 кв.м, 1-4 коридор пл. 1,3 кв.м. 1-5 туалет пл. 1,1 кв.м, 1-6 ванна пл. 3,4 кв.м, 1-7 коридор пл. 3,5 кв.м, 1-8 житлова пл. 9,7 кв.м, 1-9 житлова пл. 13,4 кв.м, 1-10 житлова пл. 17,8 кв.м. 3-1 сходова пл. 1,8 кв.м, 3-2 кухня пл. 9,1 кв.м, 3-3 комора пл. 13,2 кв.м, загальною площею 147.4 кв.м, житловою площею 53,8 кв.м; господарська будівля літ. «В», огорожа № 1, вимощення II(т.1, а.с. 9-24).

На підставі Рішення 5 сесії 3 скликання Тернопільської міської ради від 20 жовтня 2006 року № 5/3/26 ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,0349 га у межах згідно з планом, яка розташована у АДРЕСА_1 , (кадастровий номер ), що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯД №186303 від 06 лютого 2007 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 68 (т.1, а.с.6-8).

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки вправі спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 164 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року, «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

27 березня 2019 року ОСОБА_1 ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» надало висновок № 42 щодо технічних можливостей виділу в натурі частки нерухомого майна у АДРЕСА_1 , згідно якого вказано, що за технічними показниками 11/20 частина об`єкта є відокремлена та має окремий вхід і може бути виділена в натурі (т.1,а.с.25).

Згідно наданої відповідачем довідки, виданої СПД ФО ОСОБА_3 , 2019 рік, зйомка інженерних мереж на замовлення ОСОБА_2 на ділянці виконана в повному об`ємі і що виписані на плані характеристики мереж відповідають дійсності. У даній довідці зображена схема інженерних мереж, згідно якої кабель міського РЕМ, водопровід, кабель зв`язку, водопровід каналізація підведені до будинку по АДРЕСА_1 спільно одним вводом.

Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта, виготовленого 14.12.2019 року експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_5 частини житлового будинку по АДРЕСА_4 вбачається про відсутність незалежного водопостачання, водовідведення та газопостачання частини будівлі гр. ОСОБА_2 , встановлено непридатність 9/20 частини будівлі для надійної і безпечної експлуатації. Розподіл будівлі на окремі домоволодіння на даний час неможливий.

Висновком щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 14.12.2019 року, наданого ФОП ОСОБА_5 , підтверджується, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого Першою тернопільською нотаріальною конторою за № 5-724 від 16.07.2017, виданого власнику ОСОБА_2 , технічна характеристика 9/20 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що складається з 2-1 коридор 3,5 кв.м, 2-2 кухня 11,8 кв.м, 2-3 ванна 2,7 кв.м, 2-4 житлова кімната 13,3 кв.м, 2-5 житлова кімната 13,3 кв.м, 2-6 житлова кімната 17,5 кв.м. , підвал ІІІ 8,3 кв.м., підвал ІV 1,1 кв.м, підвал VІІ 16,0 кв.м, гараж під літ. «Б», огорожа №1, вимощення І, що розташовані по АДРЕСА_1 , за технічними показниками 9/20 частина об`єкта не є відокремлена, має окремий вихід, не має незалежне підведення до комунікацій і не може бути виділена в натурі.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що спірний будинок вже давно розділений між співвласниками на два окремі будинки з обладнаними окремими входами та підведеними до кожної з них окремо всіма комунікацій, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що до даного будинку ведуть окремі комунікації. Крім того про єдину систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, газопостачання, каналізація,тощо) даного будинку не заперечував ОСОБА_1 у судовому засіданні в апеляційній інстанції.

Також ці твердження спростовуються відповідями № 366/19 від 3.12.2019 року, виданою КП "Тернопільводоканал" з якої вбачається, що водовідведення двох квартир в житловому будинку по АДРЕСА_1 здійснюється через спільний каналізаційний випуск даного будинку (т.1, а.с.190) та ПАТ "Тернопільміськгаз" повідомило, що згідно проектної документації газопостачання будинку АДРЕСА_1 здійснюється одним вводом низького тиску. Для влаштування окремого дворового вводу на другу частину будинку необхідно розробити проектну документацію (т.1, а.с.192).

Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що предметом розгляду справи є не реальний поділ будинку, а виділ в натурі у власність частини будинку, який вже давно поділений, оскільки правомірність набуття права власності ОСОБА_1 на приміщення житлового будинку, виділ яких є предметом позову, господарських та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , ним не наведено та не доведено.

Будь-яких дій, спрямованих на оспорення чи невизнання прав апелянта на частку у спільній частковій власності ОСОБА_2 не здійснено, у зв`язку з чим підстави для застосування способу захисту прав ОСОБА_1 , визначеного ст. 392 ЦК України, відсутні.

Також надуманими є посилання ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову посилається на неможливість зобов`язання відповідача здійснити проведення комунікацій до належної їй частини житлового будинку за рахунок власних коштів, а це є неправомірно, оскільки спір є про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності.

Виходячи із змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380 ЦК України виділ часток жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Отже, визначальним для виділу частки в будинковолодінні, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки будинку відповідно до часток співвласників.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто скласти окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Сторони щодо призначення судово-будівельної експертизи для проведення реального поділу будинку разом із надвірними будовами та спорудами відмовились.

Стаття 321 ЦК України закріплює Конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені позову, оскільки за даних обставин неможливо реально поділити житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог щодо припинення права спільної часткової власності та виділення ОСОБА_1 в натурі у власність 11/20 частин даного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, оскільки до спірного будинку є єдина система життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо).

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було допущено порушення норми процесуального законодавства (ст.178ЦПК України) не заслуговує на увагу, оскільки у відповідності до вимог ст. 189 ЦПК України суд вчиняє всі необхідні дії для розгляду справи по суті. Підготовче засідання починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Як вбачається із матеріалів справи, що всі докази сторонами поданні в цей період ( 02.07. по 17.12. 2019 року).

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Відмовляючи у прийнятті додаткового рішення про розподіл судових витрат за заявою ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що стороною відповідача у встановленому законом порядку не було подано доказів витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц та від 02 березня 2020 року у справі № 370/27/16-ц.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

1. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається із матеріалів справи 16 грудня 2019 року (ще до винесення рішення, а також 03.02.2020 року - п`ять днів після ухвалення рішення) представник ОСОБА_2 - адвокат Свиріпа-Депутат В.З. подала відзив у додатках до якого був представлений попередній розрахунок судових витрат, пов`язаний із розглядом справи, у якому передбачені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, витрати пов`язані із залученням спеціаліста - 2840 грн., витрати пов`язані із залученням спеціаліста - 4500 грн., витрати пов`язані із залученням експерта. (а.с.198-202)

Також до матеріалів справи ОСОБА_2 подала: договір про надання правової допомоги від 26.11.2019 року (а.с. 153); договір про здійснення технічного обстеження об`єкта архітектури №1-37/40 від 5 грудня 2019 року (а.с.168-170); звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта від 14 грудня 2019 року (а.с.185-187).

Положеннями статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність " передбачено, що суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Враховуючи вищенаведені обставини та беручи до уваги подані ОСОБА_2 докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу та залучення спеціалістів, колегія суддів вважає, що заявник має право на компенсацію таких витрат за рахунок відповідача в сумі 12727 грн, а тому ухвала Тернопільського міськрайонного суду від 13 лютого 2020 року підлягає скасуванню.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину до 31 серпня 2020 року, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", із змінами внесеними Постановою КМУ № 239 від 25 березня 2020 року.

Відповідно до пункту 3 Розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України, із змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою стягнути із ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 12727 (дванадцять тисяч сімсот двадцять сім) гривень понесених витрат, які зарахувати на банківські реквізити: Приват банк IBAN : НОМЕР_4 ОСОБА_2 .

Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак