Провадження № 22-ц/4808/507/20
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Маслей А.М.

з участю ОСОБА_1 її представника адвоката Петришина С.Р.,

представника Івано-Франківська міська рада Кукурудз М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Івано-Франківський міський відділ РАЦС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Івано-Франківська міська рада, Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора про оголошення фізичної особи померлою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2020 року, ухвалене суддею Шамотайла О. В. в м.Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , зацікавлені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Івано-Франківський міський відділ РАЦС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Івано-Франківська міська рада, Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора звернулась в суд з заявою про оголошення фізичної особи померлою.

Заява мотивована тим, що її син ОСОБА_5 у 2000 році виїхав у США та з того часу у квартирі АДРЕСА_1 не з`являвся, ніяких відомостей про нього немає, звісток про себе не подає. Дана квартира на підставі свідоцтва про право власності від 30.10.2000 року, виданою госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду належить їй та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 подарували 2/3 квартири АДРЕСА_1 іншому своєму сину ОСОБА_3 за договором дарування. Посилаючись на відсутність ОСОБА_5 понад 19 років по місцю реєстрації, безрезультативність заходів щодо встановлення його місцезнаходження, з метою успадкування частки квартири, заявниця просить суд оголосити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померлим.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду з постановленням нового про задоволення заяви, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що її син ОСОБА_5 відсутній у місці свого проживання більше 19 років та відсутні будь-які результати пошуку, що дають підстави визнати його померлим. Нею вживались всі заходи щодо розшуку сина. Згідно відповіді Департаменту консульської служби Мінстерства закордонних справ України від 12 лютого 2004 року з питань щодо розшуку сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомили, що задіяно Генеральне консульство України в Нью-Йорку, проте результати розшуку не дали.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та пояснила, що її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у 2000 році разом з сім`єю виїхав на постійне місце проживання у Сполучені Штати Америки, де у нього народився син, а її онук. З часу виїзду їй нічого невідомо про сина, невістка не дає будь-якої інформації щодо місця перебування сина, тому вважає його померлим.

Представник Івано-Франківської міської ради заперечила доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відмовляючи у задоволення заяви ОСОБА_1 оголошення особи померлою, суд першої інстанції виходив з того, щозаявниця не надала суду належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 , можливо оголосити померлим, а інші матеріали справи таких доказів не містять, а тому не доведені обставини, що дають підставу суду припускати смерть цієї особи, або обставини, що загрожували смертю цій фізичній особі, таким чином відсутні підстави для визнання ОСОБА_5 померлим.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином заявниці.

Згідно довідки №02-02/11930 від 05 вересня 2019 року видана КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.16).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 2000 року квартира АДРЕСА_1 належила ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (а.с.10) в рівних долях.

Згідно договору дарування частки квартири від 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подарували свої частки ОСОБА_3 (а.с. 14).

Згідно до змісту листа №2747/108/03/14-2019 від 04.12.2019 року Національної поліції України ГУНП в Івано-Франківській області Самолюк А.В. згідно обліків Національної поліції безвісно зниклий не значиться (а.с.67).

Пунктом 5 частини другої статті 234 ЦПК України 2004 року визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку - протягом шести місяців.

Стаття 47 ЦК України передбачає, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Рішення про оголошення фізичної особи померлої може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців. Виняток встановлений у ч.2 ст.46 ЦК України, де зазначено, що фізична особа, яка пропала безвісти, у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після сплину двох років від дня закінчення воєнних дій; неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.

Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

У відповідності до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.

При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст частини першої статті 46 ЦК України.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 констатує факт відсутності будь-якого зв`язку з її сином ОСОБА_5 та відомостей про місце його знаходження, як одну з передумов для звернення до суду з відповідною заявою.

Достатні належні та допустимі докази на встановлення обставин, на підставі яких можливо було б зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в матеріалах справи відсутні.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність ОСОБА_5 більше 19 років за адресою АДРЕСА_2 , оскільки вказана квартира належить йому на праві спільної часткової власності та не підтверджує місце постійного його проживання.

Встановивши, що заявником не надано належних доказів на підтвердження місця постійного проживання ОСОБА_5 або наявності обставин, які доводили б, що ця особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припускати її загибель від певного нещасного випадку, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні заяви.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 14 серпня 2020 року.

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук

В.А.Девляшевський