провадження № 22-ц/824/6049/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління юстиції у місті Києві, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Сіті», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Вадим Вячеславович, ОСОБА_3 , про визнання права власності, витребування майна з чужого володіння та усунення перешкод у здійсненні права та користування майном шляхом зняття з нього арешту, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки «Сітроен», модель «C-Elysee», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ; повернути у володіння та користування позивача вказаний автомобіль шляхом його витребування у Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві або у будь-яких інших третіх осіб, які за рішенням виконавчої служби утримують автомобіль у себе; усунути перешкоди у володінні та користуванні зазначеним автомобілем шляхом зняття із нього усіх заборон (арештів, обтяжень, обмежень, тощо), накладених Дарницьким районним відділом Державної виконавчої служби міста Київ в межах усіх наявних виконавчих проваджень, в яких позивач не є стороною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 421, за яким лізингова компанія придбала під викуп позивачем шляхом щомісячної сплати лізингових платежів автомобіль марки «Сітроен», модель «C-Elysee». Згідно з актом прийому-передачі предмету лізингу від 22 травня 2017 року ОСОБА_1 передано в користування зазначений автомобіль. У межах виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив на користь лізингодавця ТОВ «Єврокар Україна» лізингові платежі на суму 205 605 грн. 12 червня 2017 року ТОВ «Єврокар Україна» повідомило ОСОБА_1 про відступлення права вимоги за цим договором до ТОВ «ЛК «Авто Сіті» згідно договору від 16 лютого 2017 року. Із червня 2017 року по січень 2018 року позивач належним чином виконував свої договірні зобов`язання, сплативши всі необхідні платежі на користь нового лізингодавця в сумі 145 486 грн. Загальний розмір сплачених позивачем лізингових платежів на користь лізингодавців становить 351 091 грн., чим фактично виконав умови договору лізингу та став повноправним власником транспортного засобу. У той самий час 30 січня 2018 року постановою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва було накладено арешт на майно ТОВ «Єврокар Україна», а патрульною поліцією було зупинено, вилучено та поміщено на штрафний майданчик автомобіль марки «Сітроен», модель «C-Elysee», державний номерний знак НОМЕР_2 . У подальшому ОСОБА_1 стало відомо, що 04 грудня 2017 року винесено постанову про арешт майна боржника ТОВ «Єврокар Україна». Позивач вказує на те, що лізингоодержувач прирівнюється до власника майна та зазначає, що порушуються його права, оскільки він виконав умови договору в повному обсязі та до нього перейшло право власності на автомобіль.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд не врахував вимог ст. 396 ЦК України, згідно з якою особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі, і від власника майна відповідно до положень глави 29 цього кодексу. Позивач набув право звернення до суду за захистом свого інтересу, пов`язаного з переходом права власності на спірне майно, а тому суд передчасно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Однією з вимог до правочину є наявність вольової дії сторін правочину, а його правомірність підтверджується у разі відсутності прямої заборони на такий правочин. Сторони виконували умови договору належним чином, а відсутність заборони укладати правочин (договір лізингу) в не нотаріальній формі свідчить про правомірність його в силу ст. 204 ЦК України. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Законодавець допустив правову невизначеність, що не дає змоги дійти остаточного висновку, в якій формі укладати договір лізингу, предметом якого є транспортний засіб. Позивач вказує на необхідність врахування та застосування принципу юридичної визначеності. Суд формально прийняв рішення, не приділяючи уваги суті спору, обмежившись лише трактуванням однієї статті, та не дослідивши обставин, що дають змогу позивачу захистити своє право (не формально, а реально) в інший спосіб.

У відзиві на апеляційну скаргу, який подано у встановлений апеляційним судом строк, приватний виконавець Корольов В.В. вказує на те, що договір фінансового лізингу є нікчемним правочином в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків щодо переходу права власності на спірний автомобіль. Апеляційна скарга позивача не містить обґрунтування в чому саме полягає формальний розгляд справи та не зазначено, які було допущено порушення судом першої інстанції при дослідженні доказів. обставин справи, тощо.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 16 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 421, відповідно до умов якого товариство повинно було придбати, зареєструвати та передати у користування ОСОБА_1 транспортний засіб - автомобіль марки «Toyota Rav 4», а ОСОБА_1 зобов`язаний був сплатити передбачені договором лізингові платежі (а.с.18).

У подальшому, ОСОБА_1 змінив предмет лізингу відповідно до договору № 421 від 16 лютого 2017 року, що підтверджується його заявою від 21 квітня 2017 року (а.с.139).

Відповідно до акту приймання-передачі предмета лізингу від 22 травня 2017 року ТОВ «Єврокар Україна» на підставі договору фінансового лізингу від 16 лютого 2017 року № 421 передало ОСОБА_1 у користування предмет лізингу - автомобіль марки «Сітроен», модель «C-Elysee», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.17).

01 червня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Сіті» укладено договір купівлі-продажу предмету лізингу та майнових прав (відступлення права вимоги), відповідно до якого всі права та обов`язки за договором фінансового лізингу перейшли від ТОВ «Єврокар Україна» до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Сіті» (а.с.35).

У повідомленні ТОВ «Єврокар Україна» № 775 від 12 червня 2017 року зазначено, що 01 червня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Сіті» підписано договір купівлі-продажу предмету лізингу та майнових прав (відступлення права вимоги), предметом якого є Договір фінансового лізингу № 421 від 16 лютого 2017 року. ОСОБА_1 повідомлено, що всі права та обов`язки за договором фінансового лізингу перейшли від ТОВ «Єврокар Україна» до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Сіті», всі лізингові платежі, передбачені Договором фінансового лізингу, необхідно сплачувати на користь ТОВ «Лізингова компанія «Авто Сіті» (а.с.34).

ОСОБА_1 здійснив погашення лізингових платежів, які передбачені договором фінансового лізингу № 421 від 16 лютого 2017 року, на загальну суму 351 091 грн. (а.с.38-41).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова В.В. від 27 червня 2018 року накладено арешт на майно боржника ТОВ «Єврокар Україна» у виконавчому провадженні № 56564991 щодо виконання виконавчого листа № 405/7749/17, виданого Ленінським районним судом міста Кіровограда 18 травня 2018 року, у тому числі, на автомобіль марки «Citroen», модель «C-Elysee», державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить боржнику ТОВ «Єврокар Україна» (а.с.112).

Згідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 1892 від 30 січня 2018 року інспектором патрульної поліцією було зупинено, вилучено та поміщено на штрафний майданчик автомобіль марки «Сітроен», модель «C-Elysee», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.16).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 16 лютого 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 договір фінансового лізингу № 421 є нікчемним, який не створює юридичних наслідків щодо переходу права власності на спірний автомобіль. У разі задоволення позову у спосіб, у який просить позивач, судом буде вирішено питання про інтереси осіб, яких не залучено до участі у справі, а саме стягувачів у зведеному виконавчому провадженні ЗВП № 55307413, а, отже, буде порушено їхні права, інтереси та, крім того, може бути вирішено питання про їхні обов`язки. Позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 вказує на те, що на виконання умов договору фінансового лізингу він сплатив на користь лізингодавців загальний розмір лізингових платежів у розмірі 351 091 грн., чим фактично виконав умови договору лізингу та став повноправним власником транспортного засобу. Проте, на автомобіль марки «Сітроен», вартість якого була сплачена позивачем, накладено арешт, як на майно ТОВ «Єврокар Україна», а патрульною поліцією було зупинено, вилучено та поміщено на штрафний майданчик вказаний транспортний засіб.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Водночас, положеннями ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, укладений між сторонами договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу № 421 від 16 лютого 2017 року, предметом якого є транспортний засіб, а однією з його сторін є фізична особа, всупереч ст. 209 ЦК України не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним й згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України в цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладений 16 лютого 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 договір фінансового лізингу № 421 є нікчемним, а, отже, не створює юридичних наслідків щодо переходу права власності на предмет договору фінансового лізингу - спірний автомобіль.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що сторони виконували умови договору належним чином, а відсутність заборони укладати правочин (договір лізингу) в не нотаріальній формі свідчить про правомірність його в силу ст. 204 ЦК України. Законодавець допустив правову невизначеність, що не дає змоги дійти остаточного висновку, в якій формі укладати договір лізингу, предметом якого є транспортний засіб. Позивач вказує на необхідність врахування та застосування принципу юридичної визначеності.

Разом з тим, під час розгляду справи № 6-2766цс15 у своїй постанові від 16 грудня 2015 року Верховний Суд України зробив висновок про те, що договір фінансового лізингу є нікчемним, якщо він не був нотаріально посвідчений. Такий висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 671/1812/18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виконання нікчемного правочину його сторонами не свідчить про його дійсність.

ОСОБА_1 також посилається на те, що суд не врахував вимог ст. 396 ЦК України, згідно з якою особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права.

У той же час, позивач не звернув увагу, що таке право підлягає захисту у встановлений законом спосіб. Оскільки позивач пов`язує виникнення права на транспортний засіб з договором фінансового лізингу, який є нікчемним у силу вимог закону, правові підстави для врахування судом при вирішенні спору ст. 396 ЦК України відсутні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказів, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.