Номер провадження: 22-ц/813/3394/20
Номер справи місцевого суду: 522/7002/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Воронової Є.Р.,

представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ОСОБА_1 , ОСОБА_3

ОСОБА_4 - адвоката Хижняк А.В.

представника ОСОБА_5 - адвоката Ленця О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційної служби Одеської області» Махортова Ігора Олександровича про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,

встановив:

20 квітня 2018 року ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом, який в подальшому уточнили, до ОСОБА_5 , Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційної служби Одеської області» Махортова І.О., в якому просили суд:

- Скасувати рішення, індексний номер: 39613112 від 09.02.2018 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого державним реєстратором Махортовим І.О. КП «Реєстраційна служба Одеської області».

- Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 24773055 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

- Судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилались на те, що між позивачем - ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк (далі - ПАТ АБ) «Порто-Франко» був укладений кредитний договір, в забезпечення виконання зобов`язань, за яким був укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно та договір поруки між Банком та ОСОБА_6 .

В подальшому, між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс», ТОВ « Альянс Фінанс» та ТОВ «ІН-ФАКТОР`були укладені договори про відступлення прав вимоги, шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором про забезпечення виконання зобов`язань.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2016 року позовні вимоги ТОВ «ІН-ФАКТОР» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 заборгованість за даним кредитним договором у загальному розмірі 296083,03 грн.

30.12.2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_5 укладено договори про відступлення прав вимоги, шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором про забезпечення виконання зобов`язань.

Підставою звернення до суду із даним позовом стало те, що державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О. внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року позов ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.

Скасовано рішення, індексний номер: 39613112 від 09.02.2018 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого державним реєстратором Махортовим І.О., КП «Реєстраційна служба Одеської області».

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 24773055 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 , нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 , Державного реєстратора КП «Реєстраційної служби Одеської області» Махортова І.О. на користь позивачів судові витрати по 1233,40 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції з`явились представники позивачів та відповідача ОСОБА_5 , відповідно адвокат ОСОБА_7 та адвокат Ленець О.В., інші учасники справи до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили (т.2, а.с.130-148). Що стосується Державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О., юридична адреса реєстрації якого: 67140, Одеська обл., В.Михайлівський р-н, село Великоплоске, вул. Центральна, буд. 12, то 17.12.2018 року даний суб`єкт припинив свою діяльність (т.2, а.с.152-156).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву та усних заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 08.12.2016 року по справі № 522/1529/15-ц було задоволено позовні вимоги ТОВ «ІН-ФАКТОР», та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором №566/11-11 від 15.12.2011 року у загальному розмірі 296 083,03 грн.

Вказана заборгованість складається із: 169 854,59 грн. - заборгованості за кредитом, 60393,44 грн. - заборгованості за відсотками за період з 18.11.2014 року по 31.03.2016 року, 65835,00 грн. - пені за виникнення простроченої заборгованості за період з 21.04.2015 року по 05.03.2016 року.

30.12.2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_5 був укладений Договір про відступлення права вимоги, шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі за Кредитним договором №566/11-11 від 15 грудня 2011 року.

Крім того, 30.12.2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та ОСОБА_8 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , був укладений Договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами, шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, а саме за договором іпотеки від 15.12.2011 року.

У зв`язку з цим, 12 січня 2018 року на підставі Рішення про державну реєстрацію прав їх обтяжень, індексний номер: 39613112 від 09.02.2018 року, державним реєстратором Махортовим І.О. КП «Реєстраційна служба Одеської області» було внесено запис про право власності 24773055, у зв`язку з чим власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , став відповідач ОСОБА_5 . Зазначене підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Таким чином, незважаючи на стягнення кредитної заборгованості за рішенням суду, кредитором було звернуто стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку». Тобто був обраний варіант переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно до ч. 2 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодержателем в суді.

Із аналізу зазначених норм права вбачається, що іпотекодержатель має довести як факт надіслання відповідної вимоги іпотекодавцю, так і факт отримання такої вимоги особисто іпотекодавцем.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11 квітня 2017 року у справі №822/864/15 та від 12 квітня 2017 року у справі №822/862/15.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, всупереч ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель не надсилав відповідачам письмову вимогу про усунення порушення. Представник відповідача ОСОБА_5. разом з відзивом на позовну заяву надавав копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення власникам квартири, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Проте, в матеріалах справи міститься довідка, що ОСОБА_6 з 2013 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 як зазначалося в позовній заяві, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 1999 року по даний час (т.1, а.с. 41).

Крім того, суд першої інстанції вказав, що на рекомендованому відправленні 096, отримувачем якого є ОСОБА_6 , вбачається штрих-код поштового відділення «Одеса-11», яке знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Базарна, 74, а не адреса за відправленням відділення, що стосується адреси м.Одеса, вул. Ак.Корольова, 2, буд. 9. відносно ОСОБА_6 . Тому є незрозумілим, за якою адресою рекомендоване відправлення було направлено, на яке поштове відділення. ОСОБА_4 не проживає за адресою відправлення, тому і отримати та здійснити відмітку про отримання не могла.

Оскільки підтвердженням отримання сторонами вимоги, яка пересилалася поштою рекомендованим листом, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211, то матеріали справи не мають доказів належного направлення позивачам вимоги про необхідність погашення кредитної заборгованості.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із того, що зазначені відповідачем копії повідомлення не відповідають вимогам про вручення та оформлення відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку та Порядку пересилання поштових відправлень, крім того, неможливо з`ясувати вміст відправлення; вказані поштові відділення не співпадають з адресою отримувача.

Крім викладеного, суд виходив із того, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК Ураїни, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, по міститься в іпотечному договорі є позасудовим способом врегулювання.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечногодоговору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

-Передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону;

-Право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсним.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що за наявності рішення суду щодо стягнення боргу, є недоцільним та незаконним використовувати позасудовий порядок звернення стягнення, оскільки у такому випадку порушується ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Також суд аналізуючи зміст вищенаведених норм закону, зробив висновок, що набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержателем у позасудовому порядку є одним із видів примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», та яке виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав за нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

-Прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

-Виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування ( у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

-Встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

-Перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

-Прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

-Відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майна та їх обтяження, про об`єкти та суб`єкти цих прав;

-Формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

-Видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Крім того, ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто обов`язковою та невід`ємною обставиною при набутті права власності на предмет іпотеки є оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Проте, зі змісту інформаційної довідки, в переліку документів на підставі яких у ОСОБА_5 виникло право власності на предмет іпотеки, наведених в її змісті, документ про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки, за якою було набуто право власності, відсутній.

Крім того, у зазначеній інформаційній довідці відсутні відомості та інформація про розмір заборгованості Позичальника та про її безспірність, в рахунок погашення якої було здійснено задоволення вимог банку.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що в порушення вимог ч.3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» Державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортов І.О. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на предмет іпотеки, за умови фактичної відсутності інформації, даних та відомостей про розмір безспірної заборгованості Позичальника та фактичну вартість предмету іпотеки, за якою відбулось задоволення вимог Іпотекодержателя у позасудовому порядку.

Оскільки у відповідності до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, то суд дійшов правильного, законного і обгрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.08.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра