КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/6146/2020
Справа № 755/3761/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Яровенко Н.О., ухвалене в м. Київ 27 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації за частку у майні,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про встановлення факту сумісного проживання, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації за частку у майні.

Позов мотивувала тим, що з травня 2013 року проживала однією сім?єю з відповідачем ОСОБА_1 за адресою її фактичного проживання АДРЕСА_1 , вони вели спільне господарство, придбали майно за спільні кошти - квартиру АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право власності на квартиру було видано 02 серпня 2013 року на відповідача ОСОБА_1 , хоча більша частина грошей була сплачена нею.

Шлюб між сторонами зареєстровано 26 червня 2014 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася спільна дитина - син ОСОБА_4 .

В період перебування в зареєстрованому шлюбі ними було за спільні кошти 05 листопада 2014 року придбано майно - автомобіль Nissan Pathfinder Suv на підставі договору купівлі-продажу № А-14/11-02 від 15 листопада 2014 року вартістю 608000 грн.

На даний час шлюб між ними розірвано, однак поділу майна не відбулося, а на час підготовки позову вона дізналась, що відповідач відчужив все майно без її згоди, а саме 12 червня 2016 року продав автомобіль ОСОБА_5 , а квартиру 08 червня 2016 року подарував батьку ОСОБА_6 . Таким чином відповідач повинен відшкодувати їй частку в спільному майні, сплативши грошову компенсацію.

На підставі вищевикладеного просила встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з 01 травня 2013 року по 26 червня 2014 року, визнати квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль Nissan Pathfinder Suv спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з ОСОБА_1 на її користь 304000 грн. відшкодування вартості Ѕ частини автомобіля та 1621200 грн. відшкодування вартості Ѕ частини квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 304000 грн. компенсації вартості Ѕ частини автомобіля Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE, 2014 року випуску, в решті позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача 304000 грн. компенсації вартості Ѕ частини автомобіля; ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в матеріалах справи наявний акт приймання-передачі коштів від 05 листопада 2014 року, за яким відповідачем отримано кошти на придбання конкретного автомобіля, і відсутні будь-які докази, що підтверджують інше походження цих коштів. Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що придбаний автомобіль є спільною власністю подружжя, так як походження коштів на придбання автомобіля саме із спільних коштів сім?ї не було доведено та встановлено під час розгляду справи.

Зазначав, що навіть у випадку належності автомобіля до спільної сумісної власності подружжя відповідач не надав згоди на компенсацію позивачу вартості автомобіля грошима, а тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для компенсації позивачу вартості автомобіля є хибним. Крім того, сторонами не внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Не погоджувався із вартістю частки автомобіля, стягнутої судом, оскільки ця сума є вартістю Ѕ частки автомобіля на момент його придбання, тобто на 05 листопада 2014 року без врахування амортизації. Позивачем не надано жодного доказу, що на момент звернення з позовом до суду вартість автомобіля не змінилась. Суд першої інстанції міг самостійно приблизно розрахувати вартість Ѕ частки автомобіля, застосовуючи формулу амортизації транспортних засобів для визначення її річного розміру.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло, однак 24 червня 2020 року від імені представника позивача надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких представник позивача вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_3 , а саме про встановлення факту сумісного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу із відповідачем, про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_2 та стягнення із відповідача на її користь компенсації вартості Ѕ частини квартири в зв`язку із необґрунтованістю позову в цій частині.

Оскільки судове рішення оскаржується в апеляційному порядку лише в частині задоволення позову про поділ автомобіля та стягнення компенсації вартості за частку у даному майні, тому переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.

У вказаній частині рішення суду першої інстанції в повній мірі вимогам ст. 263 ЦПК України не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, із 26 червня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року (а. с. 7 - 9).

05 листопада 2014 року ОСОБА_1 придбано автомобіль Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE, 2014 року випуску на підставі договору купівлі-продажу № А-14/11-02, укладеного з ТОВ «АвтоАльянс Київ», вартістю 608000 грн. (а. с. 12 - 15).

На а. с. 99 - 100 знаходиться копія договору дарування від 04 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , за умовами якого дарувальник передає безоплатно (дарує) у особисту приватну власність обдаровуваному грошові кошти у готівковій формі в розмірі 608000 грн. для їх використання обдаровуваним на придбання автомобіля Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE, та копію акту приймання-передачі коштів від 05 листопада 2014 року, за яким дарувальник передав безоплатно у особисту приватну власність обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв грошові кошти у готівковій формі в розмірі 608000 грн. для їх використання обдаровуваним на придбання автомобіля Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE відповідно до умов договору.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про поділ автомобіля та стягнення компенсації за частку у майні, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами у шлюбі придбано автомобіль Nissan Pathfinder Suv, яким відповідач розпорядився після розірвання шлюбу без її згоди, а тому в порядку поділу майна подружжя із відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація вартості Ѕ частки цього автомобіля в розмірі 304000 грн.

Апеляційний суд не може повністю погодитись із даними висновками, виходячи із наступного.

Визначаючи розмір грошової компенсації Ѕ частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що розмір компенсації за належну позивачу частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, яка була сплачена під час його придбання у 2014 році, а саме 608000 грн.

У той же час, судом не враховано, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи.

Тобто, за обставин відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь третьої особи, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача Ѕ частини його вартості, визначеної на час розгляду справи, а не стягнення грошової компенсації вартості автомобіля на час його придбання, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте вказане майно у період шлюбу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується відповідачем, не можна вважати законним і обґрунтованим, воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ автомобіля і стягнення компенсації за частку в даному майні, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (стаття 61 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 сформована правова позиція про те, що суди під час вирішення тотожних за своїм змістом спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти, набуті за договором дарування від 04 листопада 2014 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З договору дарування, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 від 04 листопада 2014 року, вбачається, що дарувальник передає у особисту приватну власність обдаровуваному грошові кошти у готівковій форм у розмірі 608000 грн. для їх використання обдарованим на придбання автомобіля Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE, а обдарований зобов`язується витратити кошти на придбання вказаного автомобіля (а. с. 99). Наступного дня 05 листопада 2014 року згідно акту приймання-передачі грошей ОСОБА_1 прийняв грошові кошти у готівковій формі в розмірі 608000 грн.

Оскільки договір дарування валютних цінностей укладено на суму, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (850 грн.), однак при цьому не посвдчений нотаріально, він вважається нікчемним, а отже не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Враховуючи вищевикладене, не можна погодитись із доводами апеляційної скарги, що згідно акту приймання-передачі коштів від 05 листопада 2014 року відповідачем було отримані кошти на придбання автомобіля від ОСОБА_8 , оскільки зазначений акт приймання-передачі було укладено на підставі нікчемного договору, а отже він також не може вважатися належним, допустимим та достовірним доказом джерела набуття коштів відповідачем.

Оскільки презумпції спільності права власності подружжя на майно, придбане ними під час шлюбу, відповідачем іншими доказами спростовано не було, апеляційний суд приходить до висновку про належність автомобіля Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE до спільного майна подружжя.

Враховуючи дотримання цієї ж презумпції, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги із посиланням на постанови Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16) та від 05 квітня 2017 року (справа № 6-399цс17) про те, що оскільки походження коштів на придбання автомобіля саме із спільних коштів сім`ї не було доведено та встановлено під час розгляду справи, автомобіль не належить до спільної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (стаття 65 СК України).

Подібні за змістом положення щодо здійсненні співвласниками спільної сумісної власності закріплені статтями 364, 369 ЦК України.

Автомобіль марки Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE, є спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, є цінним майном та неподільною річчю.

За таких обставин, виходячи зі змісту статті 65 СК України, згода іншого із подружжя на його відчуження повинна надаватися письмово, чого у цій справі не встановлено.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку,коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про те, що відповідач при поділі майна не надав згоди на компенсацію позивачу вартості автомобіля грошима.

Дійсно, відповідно до ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки спірне майно вже було відчужене відповідачем на час звернення з позовом, воно не підлягало поділу в натурі, а з огляду на вимоги п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» його вартість лише враховувалась при поділі. Таким чином, оскільки позивачем не було заявлено вимог про поділ майна в натурі і припинення права на частку, внесення грошової суми на депозитний рахунок суду також не вимагалося.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Разом із тим, позивачем до суду першої інстанції не було надано будь-яких доказів вартості автомобіля на час розгляду справи, не заявлялося клопотань про витребування договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 відчужив автомобіль ОСОБА_5 , або про призначення судової товарознавчої експертизи для визначення дійсної вартості спірного майна.

Наявна в матеріалах справи копія договору купівлі-продажу від 05 листопада 2014 року № А-14/11-02 підтверджує вартість автомобіля Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE станом на 2014 рік, а не на час розгляду справи, відтак не може вважатися належним доказом при встановленні даних обставин.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позивач, дійсно маючи право на стягнення з відповідача компенсації за частку в майні подружжя, яким є спірний автомобіль Nissan Pathfinder Suv 2.5D 4 WD 5AT LE, не виконала процесуального обов`язку щодо доведення його вартості.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 про поділ автомобіля та стягнення компенсації за частку у даному майніпід час розгляду не знайшов свого підтвердження, є недоведеним, відтак задоволенню не підлягає.

В частині відмови в позові рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не предметом апеляційного перегляду.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та розподілу судових витрати ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в частині із прийняттям нової постанови про відмову в позові в цій частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат і стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 4560 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року скасувати в частині задоволення позову та розподілу судових витрат і прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 про поділ автомобіля та стягнення компенсації за частку у даному майні.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 (місце реєстрації АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ІПН НОМЕР_2 ) судові витрати 4560 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.