КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 363/3125/17
Головуючий у першій інстанції - Чірков Г.Є.
Номер провадження № 22-ц/824/3014/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою поданою представником ОСОБА_1 адвокатом Лупейком Олександром Васильовичем на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Єременко Тетяни Миколаївни, про визнання недійсним договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивовано тим, що по сусідству з нею проживала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказувала, що часто навідувала та періодично доглядала ОСОБА_3 так як вона зі своїм чоловіком проживали біля неї та є її родичами (її чоловік є двоюрідним племінником ОСОБА_3 ).

ОСОБА_1. зазначала, що 14 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_3 передала відповідачу у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 в свою чергу зобов`язалась повністю утримувати ОСОБА_3 : забезпечувати її харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою. Вартість такого забезпечення була визначена сторонами в розмірі 300 грн та повинна була сплачуватись готівкою не пізніше 5 числа поточного місяця.

В позові вказувала, що померла ОСОБА_3 часто нарікала та скаржилась їй на відповідача ОСОБА_2 , яка не виконувала свої обов`язки, однак позов про розірвання даного договору не мала змоги подати у зв`язку з незадовільним станом здоров`я та похилим віком.

Окрім того, позивач наголошує, що померла ОСОБА_3 в повній мірі не розуміла правові наслідки цього договору, оскільки неодноразово говорила, що її земельна ділянка під будинком перейде до позивача ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що сутність змісту договору довічного утримання та характер утримання відповідачкою померлої вказує на те, що вказаний договір був формальним та мав на меті лише отримання житлового будинку, адже не містить жодної деталізації утримання ОСОБА_3 , яка довго хворіла в своєму будинку, проте відповідач жодного разу не забезпечила її лікуванням в лікарні. ОСОБА_3 , навіть перестала пускати ОСОБА_2 до свого будинку.

Окрім того, зазначено, що допомогу померлій ОСОБА_3 надавала вона - ОСОБА_1 , у зв`язку з чим померла склала заповіт від 26 серпня 2015 року, яким все майно заповіла на її користь. Про оспорюваний договір позивач дізналась у травні 2016 року, коли ОСОБА_3 хотіла забрати з сільської ради цей договір, щоб його розірвати, оскільки відповідачка її не доглядала та не мала наміру виконувати цей договір і не виконувала його умов, а лише створювала видимість його виконання.

Вважаючи, що договір довічного утримання був формальним і не спрямований на реальне настання правових наслідків - довічного утримання ОСОБА_3 , а відповідач не забезпечувала померлу, ні ліками, ні влаштуванням до лікарні, ні викликом швидкої допомоги з 2007 по 2016 рік, ОСОБА_1. звернулась до суду та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25 вересня 2018 року (а.с.206, т.1) просила визнати договір довічного утримання від 14 серпня 2017 року недійсним.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 , адвокат Лупейко О.В., подав апеляційну скаргу відповідно до якої просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що оспорюване рішення є незаконним, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а обставини, що визнані судом встановленими є недоведеними. Окрім того, судом при ухваленні такого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що висновки суду щодо дослідження змісту правочину та фактичних обставин справи є поверхневими, обов`язки утримувача ОСОБА_2 у договорі довічного утримання описані лише формально, що не захищало законні права та інтереси померлої ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, укладала вказаний договір в обмін на належне утримання.

Апелянт також посилається на те, що відповідачем утримання ОСОБА_3 здійснювалось не систематично, тривалий період не відбувалось взагалі та активувалось лише коли ОСОБА_2 стало відомо про оформлення заповіту на користь позивача ОСОБА_1 та перед смертю самої ОСОБА_3 . Апелянт вважає, що даним обставинам судом не було надано належної оцінки.

В апеляційній скарзі також зазначено, що виготовлені комп`ютерним шрифтом і по суті ідентичні за змістом розписки ОСОБА_3 від 18 серпня 2010 року, 17 травня 2013 року, 27 лютого 2017 року, авторство яких ніяк не може належати померлій, є недопустимими доказами та мали оцінюватись судом критично.

Апелянт наголошує, що неналежним доказом також є акт про відвідування від 06 травня 2016 року, оскільки виготовлений комп`ютерним шрифтом, померлою ОСОБА_3 не підписаний та у якому вказано про розмову з останньою, проте в той період часу остання вже фактично не розмовляла.

Окрім того, в апеляційній скарзі вказується на процесуальні порушення при ухваленні оскаржуваного рішення, так як останнє засідання у справі було проведено за відсутності позивача, незважаючи на наявність в матеріалах справи обґрунтованої заяви від представника позивача про відкладення такого розгляду на іншу дату.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи, представник відповідачки ОСОБА_2 , заперечив, що доводів викладених в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого без змін. При цьому пояснив, що ОСОБА_2 на протязі 9 років добросовісно виконувала зобов`язання за договором довічного утримання і ніколи ОСОБА_3 відносно неї не висказувала бідь яких претензій щодо цього. Разом з тим, позивачка та її чоловік за 6 місяців до смерті ОСОБА_3 почали вчиняти дії пов`язані із спричинення їй перешкод для доступу до будинку де проживала ОСОБА_3 , у зв`язку із чим вона не одноразово зверталася до поліції та працівників сільської ради. Вважає доводи викладені ОСОБА_1 у позові та в апеляційній скарзі не обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 мотивував своє рішення тим, що судом не встановлено, а позивачем не доведено того, що на момент вчинення правочину - укладення договору довічного утримання 14 серпня 2007 року, стороною відповідача не було додержано вимоги п.3 ч.5 ст.203 ЦК України та остання не мала наміру виконувати свої договірні зобов`язання. Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки матеріалами справи було спростовано доводи позивача про те, що відповідач по справі не мала наміру виконувати зобов`язання зв казаним договором довічного утримання.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Положення статті 744 ЦК України передбачають, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із статтею 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 14 серпня 2007 року між ОСОБА_3 (відчужував) та ОСОБА_2 (набувач) було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужував зобов`язується передати у власність набувачу, а набувач зобов`язується прийняти житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.138-139, т.1).

Відповідно до положень пункту 6 вказаного вище договору, за згодою сторін обов`язок набувача майна з надання відчужувачем довічного забезпечення визначається у вигляді : забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом та необхідною допомогою, грошова оцінка якій складає 300 грн готівкою, не пізніше 15 числа поточного місяця. У випадку інфляції ця сума змінюється відповідно до індексу інфляції споживчих цін.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 вересня 2007 року будинок, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 14 серпня 2007 року (а.с.140, т.1).

Вказаний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 14 серпня 2007 року (а.с.141, т.1).

Матеріали справи містять ряд розписок, зокрема від 15 серпня 2009 року, 17 травня 2013 року, 27 лютого 2014 року, відповідно до яких ОСОБА_3 підтверджує факт того, що ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання, сумлінно та у повному обсязі виконує свої зобов`язання, які зазначені у пункті 6 вищевказаного договору довічного утримання. Будь-яких претензій до ОСОБА_2 ОСОБА_3 не має (а.с.147-149, т.1).

В подальшому, 26 серпня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буду мати право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19, т.1).

Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26 серпня 2015 року (а.с.20, т.1).

04 травня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до голови Литвинівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області з заявою про те, що ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у виконанні своїх обов`язків щодо утримання ОСОБА_3 , а саме закрила будинок на замок, в якому знаходиться ОСОБА_3 , яка потребує сторонньої допомоги. Просила провести бесіду з подружжям ОСОБА_1 (а.с.73-74,т.1).

06 травня 2016 року ОСОБА_2 подала заяву до ВП Вишгородського ГУ НП України про протиправні дії (злочин) та перешкоджанням сторонніми особами виконанню умов договору довічного утримання, в якій зазначила, що ОСОБА_1 та її чоловік не дають змоги потрапити в будинок до ОСОБА_3 , яка потребує стороннього догляду та ліків. Просила порушити кримінальне провадження за ст. 135 та ст. 146 КК України та внести відомості до ЄРДР. Крім того, просила сільську раду забезпечити безперешкодне відвідування нею та лікарями ОСОБА_3 для надання їй медичної допомоги та іншої допомоги по утриманню (а.с.76, т.1).

Як вбачається із наданого акту відвідування місця проживання ОСОБА_3 від 06 травня 2016 року, складеного та підписаного спеціалістом Литвинівської сільської ради ОСОБА_4, директором будинку культури ОСОБА_6 , мешканкою с. Литвинівка ОСОБА_2 та головою Литвинівської сільської ради ОСОБА_7 , під час відвідування місця проживання ОСОБА_3 було встановлено, що двері до зазначеного домоволодіння зачинені, а після відчинення дверей комісія пройшла до будинку та виявила на ліжку ОСОБА_3 . Остання повідомила, що хворіє та в силу літнього віку та хворобливого стану не може піднятися з ліжка. Хвора ОСОБА_3 повідомила, що 04 травня 2016 року її відвідував лікар ОСОБА_8 разом із ОСОБА_2 , яка доглядає її з 2007 року. ОСОБА_2 вона бачить кожного дня, отримує від неї допомогу, харчі, одяг, ліки. Крім цього, вказано, що ОСОБА_2 оплачує її проживання у даному будинку. Будь-яких претензій до ОСОБА_2 вона не має. Також зазначено, що під час відвідування ОСОБА_3 їй було передано ліки, які були призначені лікарем та які були придбані ОСОБА_2 за власні кошти (а.с.72, 142 т.1).

Твердження про те, що ОСОБА_3 відвідував лікар підтверджується рецептом, що виписаний лікарем ОСОБА_8 (а.с.144, т.1).

Окрім того, матеріали справи також містять довідку від 21 травня 2016 року, видану ОСОБА_2 про те, що остання зробила поштовий переказ 14 травня 2016 року на суму 400 грн на ім`я ОСОБА_3 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , проте переказ вручено не було у зв`язку із тим, що будівля, де проживає ОСОБА_3 весь час була зачинена (а.с.146, т.1).

З довідки Литвинівського відділу зв`язку від 21 травня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 отримувала квитанції за електроенергію та газопостачання в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та регулярно здійснювала оплату за комунальні послуги з 2007 року по даний час (а.с.152, т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 02 серпня 2016 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.82, т.1).

Згідно із довідкою Литвинівської сільської ради №822 від 27 листопада 2017 року ОСОБА_2 похоронила ОСОБА_3 за власний кошт (а.с.85, т.1).

Вказане також підтверджується довідкою Української православної церкви с. Литвинівка Київської єпархії й накладною № 102 від 15 травня 2006 року ФОП ОСОБА_9 про отримання ритуальних послуг (а.с.218-219, т.1).

З довідки Литвинівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини №08 від 01 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зверталась з 2007 року по 2017 рік і викликала лікаря для ОСОБА_3 (а.с.220, т.1).

Так, відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частиною п`ятою передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , укладаючи 14 серпня 2007 року договір про довічне утримання не мали на меті настанні реальних правових наслідків.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 910/9195/17, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 14 серпня 2007 року між ОСОБА_3 (відчужував) та ОСОБА_2 (набувач) було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужував зобов`язується передати у власність набувачу, а набувач зобов`язується прийняти житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.138-139, т.1).

Окрім того, відповідно до положень пункту 6 вказаного вище договору, за згодою сторін обов`язок набувача майна з надання відчужувачем довічного забезпечення визначається у вигляді : забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом та необхідною допомогою, грошова оцінка якій складає 300 грн готівкою, не пізніше 15 числа поточного місяця. У випадку інфляції ця сума змінюється відповідно до індексу інфляції споживчих цін.

Таким чином, сторони також погодили й розмір матеріального забезпечення відчужувача.

На підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 надала до суду ряд документів, зокрема акт відвідування місця проживання ОСОБА_3 , відповідно до якого остання не має претензій до ОСОБА_2 щодо виконання нею своїх обов`язків за договором довічного утримання, розписки від 15 серпня 2009 року, 17 травня 2013 року, 27 лютого 2014 року, відповідно до яких ОСОБА_3 підтверджує факт того, що ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання, сумлінно та у повному обсязі виконує свої зобов`язання, які зазначені у пункті 6 вищевказаного договору довічного утримання, а також довідками про переказ коштів ОСОБА_3 .

Доводи позивача про те, що ОСОБА_2 не забезпечувала ОСОБА_3 лікуванням у лікарні колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки матеріали справи містять рецепт, виписаний лікарем ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_3 (а.с.144, т.1) та довідку Литвинівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини №08 від 01 грудня 2018 року з яких вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зверталась з 2007 року по 2017 рік і викликала лікаря для ОСОБА_3 (а.с.220, т.1).

Посилання апелянта на формальне зазначення обов`язків ОСОБА_2 у договорі довічного утримання від 14 серпня 2007 року не спростовують тих обставин, що відповідач по справі належним чином здійснювала покладені на неї обов`язки за вказаним договором довічного утримання.

Окрім того, посилання позивача на те, що долучені до матеріалів справи розписки ОСОБА_3 не можна вважати належними та допустимими доказами апеляційним судом відхиляються, оскільки вказані розписки не були визнанні недійсними, клопотань щодо проведення почеркознавчої експертизи не було.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Мотивований текст постанови викладено 14 серпня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв