Справа № 143/674/19
Провадження № 22-ц/801/1037/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 рокуСправа № 143/674/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

за участю секретаря Куленко О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, Погребищенської районної державної адміністрації про встановлення факту родинних відносин і факту спільного проживання, визнання права в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 07 жовтня 2019 року в м. Погребищі суддею цього суду Марченко Л. В., зі складанням його повного тексту 11 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, Погребищенської районної державної адміністрації про встановлення факту родинних відносин між нею і ОСОБА_2 , встановлення факту спільного проживання з останньою до дня її смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнання в порядку спадкування за законом права на земельну частку (пай), площею 2, 33 умовних кадастрових гектарів із земель розпайованого КСП «Зоря» с. Андрушівка Погребищенського району Вінницької області, що належала за життя ОСОБА_2 . Позовні вимоги мотивовані тим, що у книзі актових записів про народження матір`ю позивача зазначено « ОСОБА_3 » замість вірного « ОСОБА_2 ». Позивач постійно проживала з матір`ю по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла та після її смерті відкрилась спадщина, яку позивач прийняла у встановлений законом строк, оскільки на момент смерті проживала разом із спадкодавцем, отже фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, проте вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) та наявністю розбіжностей у написанні імені та по батькові матері у актовому запису про народженні та у свідоцтві про смерть.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 до дня смерті, визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), площею 2,33 умовних кадастрових гектарів із земель розпайованого КСП «Зоря» с. Андрушівка Погребищенського району Вінницької області, що належала на підставі сертифікату серії ВН № 0527200, зареєстрованого 30 березня 2000 за №100 ОСОБА_2 .

Особа, яка не брала участі у справі, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря» (далі - СТОВ «Зоря»), не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що спірна земельна ділянка (пай) була складовою земель КСП «Зоря», правонаступником якого є СТОВ «Зоря», отже судом першої інстанції протиправно не було залучено його до участі у справі в якості співвідповідача, а оскаржуваним рішенням місцевого суду вирішено питання щодо його прав як фактичного користувача спірною земельною ділянкою. Крім того, під час ухвалення рішення судом неповно з`ясовано обставини справи, невірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а тому рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначає, що апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України у зв`язку з тим, що оскаржуваним рішенням питання про права та інтереси СТОВ «Зоря» не вирішувалось, зокрема у скаржника відсутні будь-які права на спірну земельну частку (пай), яка не була виділена в натурі і є невитребуваною земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних міркувань.

Положеннями ч. ч. 4, 5 Перехідних положень ЦК України передбачено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР).

За приписами ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Положеннями ст. 549 ЦК УРСР встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Згідно зі ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

У ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У пункті 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до запису акта про народження № 100 від 21 жовтня 1938 року батьками ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а. с. 13).

Згідно з архівною довідкою Державного архіву Вінницької області від 19 грудня 2018 року за № 07-4110/7 у книзі актових записів про народження громадян по с. Андрушівка Погребищенстького району Вінницької області за 1938 рік є актовий запис № 100 за 21 жовтня 1938 року про народження такого змісту: ОСОБА_6 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; батько - ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_3 , 20 року , українка; місце проживання - с. Андрушівка Погребищенстького району Вінницької області (а. с. 12).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 0 від 20 березня 2019 року видно, що дошлюбне прізвище ОСОБА_1 було ОСОБА_7 (а. с. 15).

12 вересня 2018 року виконкомом Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області видано довідки №№ 591, 592 про те, що відповідно до погосподарських книг ОСОБА_2 до дня смерті була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_1 з дочкою ОСОБА_1 та вели спільне господарство (а. с. 11).

20 лютого 2019 року Погребищенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області листом № 426-16.20-38 повідомив, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0527200 ОСОБА_2 , яка проживає в с. Паріївка Погребищенського району Вінницької області на підставі рішення Погребищенської районної державної адміністрації від 20 березня 2000 року № 70 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Зоря», розміром 2,33 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а. с. 9).

У відповіді на запит відділу у Погребищенському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за № 0-2-0.32-99/113-19 від 22 травня 2019 року зазначено, що відповідно до розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації від 20 березня 2000 року № 70 ОСОБА_2 отримала право на земельну частку (пай) розміром 2,33 в умовних кадастрових гектарах із земель розпайованого КСП «Зоря» с. Андрушівка Погребищенського району Вінницької області та на її ім`я виготовлено сертифікат на право на земельну частку серії ВН № 0527200. Даний сертифікат не видавався і зберігається в архіві відділу у Погребищенському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Водночас повідомлено, що інформація по договорах оренди не витребуваних та неоформлених земельних часток (паїв) у відділі відсутня (а. с. 8).

31 травня 2019 року Погребищенська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області повідомила ОСОБА_1 про те, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлюючих документів, щодо належного майна спадкодавцеві, встановлення родинних зав`язків та прийняття спадщини. Видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), площею 2, 33 га, що розташована у с. Андрушівка Погребищенського району Вінницької області, неможливо у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право на земельну частку пай ОСОБА_2 (а. с. 17).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала право на земельну частку (пай), розміром 2,33 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності КСП «Зоря» с. Андрушівка Погребищенського району Вінницької області. Спадщину прийняла ОСОБА_1 , яка є рідною дочкою ОСОБА_2 та спільно проживала з нею до дня смерті, оскільки фактично вступила в користування, управління і володіння спадковим майном. Позивач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на земельну частку (пай) їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому з метою захисту майнових прав позивачки, суд визнав за нею право на це майно.

Обґрунтовуючи своє порушене право СТОВ «Зоря» посилається на п. 24 Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у якій зазначено, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Відповідно до положень частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Статтею 352 ЦПК України встановлюються обмеження щодо можливості апеляційного оскарження судового рішення особою, яка не брала участі у справі, а саме встановлено вимогу, відповідно до якої право апеляційного оскарження набувається такою особою у разі, якщо суд вирішив питання про її права та обов`язки.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За приписами ч. ч. 2. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка мала право на цю земельну ділянку на підставі сертифікату серії ВН № 0527200, в даній справі спір стосується спадкових прав позивача та не стосується прав СТОВ «Зоря», який учасником спадкових правовідносин не виступає та, відповідно, не має підстав для звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення, ухвалене за наслідками розгляду заявлених позовних вимог.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що СТОВ «Зоря» не надано апеляційному суду належних та допустимих доказів права користування або володіння спірною земельною ділянкою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких обставин, питання про права та обов`язки СТОВ «Зоря» оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалося, а відтак воно позбавлено права на його оскарження, тому апеляційне провадження, яке було відкрито у цій справі ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року, підлягає закриттю.

Крім того апеляційним судом також враховується наступне.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В доповнення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту 1 ст. 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 352, 362, 390 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року, ухвалене у вказаній цивільній справі, закрити.

Поновити дію рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року у справі № 143/674/19.

Ухвала набирає законної сили із дня її постановлення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання її повного тексту.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета

Повний текст ухвали складено 11 серпня 2020 року.