Постанова

Іменем України

27 липня 2020 року

м. Київ

справа № 367/5655/14-ц

провадження № 61-40867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

відповідачі: Ірпінська міська рада Київської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2016 року у складі судді Мікуліна А. В. та постанову апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Приходька К. П., Голуб С. А.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Ірпінської міської ради Київської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання рішення незаконним та його скасування, визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та його скасування.

Позовна заява мотивована тим, що позивачам на праві спільної часткової власності в рівних частинах належить квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 травня 2010 року Ірпінською міською радою Київської області. Відповідачам в рівних частинах належить квартира № 2 у цьому ж будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 жовтня 2008 року Ірпінською міською радою Київської області.

Даний двоквартирний будинок, який раніше перебував на балансі комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства «Ірпінь» (далі - КП УЖКГ «Ірпінь») й належав до комунальної власності, розташований на земельній ділянці площею 637 кв. м, з яких 37,52 кв. м - це землі загального користування (двір).

Вказували, що у 2011 році відповідачі без погодження з ними перегородили двір загального користування, стали чинити їм перешкоди у користуванні надвірними будівлями та спорудами, розпочали незаконне будівництво на землях загального користування.

Після звернення до прокуратури вони дізналися, що рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 06 жовтня 2011 року відповідачам передано безкоштовно у спільну часткову власність частину земельної ділянки будинку по АДРЕСА_3 площею 0,0291 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, на яку відповідачі одержали державний акт.

Вважали, що приватизація відповідачами частини спірної земельної ділянки є незаконною, оскільки вчинена без урахування їх інтересів як співвласників багатоквартирного будинку. Зокрема, між сторонами не визначався порядок користування присадибною ділянкою та надвірними будівлями, не погоджувалися зовнішні межі ділянки, розмір переданої відповідачам ділянки є більшим, ніж було погоджено рішенням ради, а її приватизація здійснена без дотримання принципу пропорційності площі квартир.

Враховуючи викладене, позивачі просили суд: визнати незаконним та скасувати рішення Ірпінської міської ради Київської області від 06 жовтня 2011 року в частині передачі у спільну часткову власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 земельної ділянки розміром 0,0291 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що за адресою: АДРЕСА_4 ; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку за даною адресою серії ЯМ № 319937, виданий 10 травня 2012 року на ім`я ОСОБА_5 .

Короткий зміст судових рішень першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 квітня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено обставини порушення їх прав при приватизації відповідачами земельної ділянки, у тому числі, прав позивачів на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований будинок.

При цьому суд дійшов висновку, що позивачі не були користувачами або власниками земельної ділянки, не зверталися із відповідними заявами до компетентних органів, які регулюють правовідносини по приватизації землі та які приймали відповідні рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.

Постановою Верховного Суду від 09 серпня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення апеляційного суду від 09 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши що при набутті позивачами права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом приватизації, позивачі не набули права власності чи права користування земельною ділянкою або її частиною, оскільки ділянка за даним будинком, який узаконений як самовільний, не закріплювалася, а отже їх права не порушені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року касаційне провадження у цій справі відкрито, витребувано цивільну справу № 367/5655/14-ц з Ірпінського міського суду Київської області.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що будинок є багатоквартирним, тому земельна ділянка перебуває у спільному користуванні співвласників.

Згідно зі статтею 120 ЗК України, статями 377, 382 ЦК України після приватизації квартири № 1 до них перейшло право користування ділянкою, на якій вона розташована. Відповідачі, приватизувавши більшу частину ділянки, порушили їх право на приватизацію відповідної площі земельної ділянки.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У березні 2018 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 подали відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 29 лютого 2008 року дозволено комунальному підприємству Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КОР «Ірпінське БТІ») оформити відповідну правову документацію КП УЖКГ «Ірпінь» на самочинно побудований житловий будинок літ. «А» житловою площею 76,5 кв. м, загальною площею 117,1 кв. м, по АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками у рівних частках квартири АДРЕСА_1 , яку приватизували у встановленому законом порядку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло НОМЕР_1, виданим 16 травня 2010 року виконавчим комітетом Ірпінської міської ради Київської області.

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 є співвласниками приватизованої ними квартири № 2 цього ж будинку у рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 200, виданим 27 жовтня 2008 року виконавчим комітетом Ірпінської міської ради Київської області.

Рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 06 жовтня 2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту, що посвідчує право спільної часткової власності на земельну ділянку та передано безкоштовно у спільну часткову власність земельну ділянку ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 по АДРЕСА_4 , по 1/3 частки кожному площею 0,0291 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд, доручено видати державний акт та зареєструвати його в книзі записів.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 одержала 05 березня 2012 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 319937.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (у редакції на час ухвалення рішення) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

У частині першій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналогічні положення містить частина друга статті 120 ЗК України, згідно з якою, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то у разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах й у тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відтак, судами правильно встановлено, що за замістом даних норм перехід права користування земельною ділянкою до набувача нерухомого майна можливий за наявності сукупності певних умов, а саме у попереднього землевласника має бути право користування земельною ділянкою, це право має бути правомірним, тобто ґрунтуватися на відповідному рішенні компетентного органу, в даному випадку міської ради, межі та розмір ділянки, яка перебуває у користуванні власника нерухомого майна, мають бути визначені відповідною містобудівною документацією.

Встановлено, що будинок по АДРЕСА_3 зведений самовільно й узаконено на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 29 лютого 2008 року.

Після узаконення самочинного будівництва ні за даним будинком, ні за його власником земельна ділянка у встановленому законом порядку не закріплювалася, її розмір та межі не визначалися, рішення міською радою не ухвалювалося.

Отже, вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про те, що при набутті позивачами права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом приватизації, позивачі не набули права власності чи права користування земельною ділянкою або її частиною, оскільки ділянка за даним будинком, який узаконено як самовільний, не закріплювалася, а отже їх права не порушені.

При цьому судами правильно зазначено, що із наявних у матеріалах справи планів Бюро технічної інвентаризації, кадастрових планів та державного акту вбачається, що ділянка розділена фактично навпіл відповідно до внутрішньої стіни будинку, яка розмежовує належні сторонам квартири. Наявні господарські споруди знаходяться в окремому користуванні співвласників й перешкод у доступі до них немає.

Посилання в касаційній скарзі на те, що будинок є багатоквартирним, безпідставні, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про об`єднання власників багатоквартирного будинку» (у редакції, чинній на час приватизації відповідачами земельної ділянки) дає підстави для висновку, що під багатоквартирним будинком розуміється будинок, який наділений сукупністю певних ознак, однією з яких є наявність в такому будинку трьох і більше квартир.

Отже, враховуючи, що у спірному що будинку по АДРЕСА_3 є лише дві квартири, тому цей будинок не має статусу багатоквартирного, а відтак законодавство, яке визначає статус прибудинкової території багатоквартирного будинку на спірну ділянку не поширюється.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2016 року та постанову апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара