Провадження № 2/645/460/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 р. м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Федорової О.В.

за участю секретаря судового засідання - Синьогуб А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за первісним позовом:

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4

про стягнення грошових коштів за договором позики,

та за зустрічним позовом:

ОСОБА_3

до ОСОБА_2

ОСОБА_1

про визнання розписки недійсною

в с т а н о в и в:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики, в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просить суд солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики б/н від 14.07.2017 року в розмірі 17895,00 доларів США, 3% річних за користування грошовими коштами у сумі 1163,42 доларів США. В обґрунтування позовом посилається на те, що 14.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, про що останньою складено розписку, за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 17895 доларів США зі сплатою 3% річних, строком повернення до 01.08.2017 року. Позика надавалася на потреби сім`ї, а саме першому та другому відповідачам для придбання подружжям квартири. Однак передані в борг грошові кошти до теперішнього часу не повернуті, зобов`язання не виконане, в добровільному порядку відповідачі повертати грошові кошти відмовляються. Позивач наголосила, що під час отримання позики ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , позичені кошти були використані в інтересах сімї, тому обидва відповідачі мають солідарно відповідати за укладеним ОСОБА_2 в інтересах сім`ї договором позики.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 17.02.2020 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання розписки від 14.07.2017 року недійсною. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка на той час була його дружиною, склала розписку на ім`я ОСОБА_1 про отримання в борг 17895 доларів США зі сплатою 3% річних строком до 01.08.2017 року. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що він, як чоловік ОСОБА_2 , згоди на отримання такої значної суми грошових коштів останній не надавав, купівля нерухомості за рахунок запозичених коштів в сім`ї не обговорювалась і не планувалось. На підставі наведеного, відповідач вважає, що оскільки він своєї письмової згоди на отримання в борг грошових коштів за вказаною розпискою ОСОБА_2 не надавав, та вона не укладала за рахунок цих коштів правочинів в інтересах сім`ї, в тому числі договору купівлі-продажу нерухомості, розписка від 14.07.2017 року підлягає визнанню недійсною за рішенням суду.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі і призначено її до розгляду в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Також, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року частково задоволено заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову, та заборонено вчиняти дії направлені на відчуження автомобіля MITSUBISHI L200 2477 (2008 року випуску), реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер ( VIN ) НОМЕР_3 , зареєстрованого за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині заяви - відмовлено.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.02.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 . Визначено третій особі десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання пояснень на позов. Також, прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання розписки від 14.07.2017 року недійсною, до розгляду в одному провадженні з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики б/н від 14.07.2017 року. Роз`яснено відповідачам за зустрічним позовом право надати відзив на зустрічний позов відповідно до ст.178 ЦПК України та додати до відзиву докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується заперечення відповідачів.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.05.2020 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання 28.07.2020 року позивач (відповідач за зустрічним позовом) та представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) адвокат Святець О.М. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. 28.07.2020 року до суду надійшла заява адвоката Святець О.М. про розгляд справи за його відсутністю, в якій він повністю підтримав первісний позов та просив його задовольнити.

В ході розгляду справи представник позивача в судовому засіданні підтримував первісний позов, проти задоволення зустрічного позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов, який надійшов до суду 05.03.2020 року, та наголошував, зокрема, що для укладення договору позики, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Той з подружжя, хто укладає договір позики, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Представник вважав, що підстави для визнання розписки від 14.07.2017 року недійсною відсутні, оскільки вимогами ст. 65 СК України не регулються відносини отримання в позику одним з подружжя грошових коштів, отже згода ОСОБА_3 на укладення цього правочину не була потрібна, у зв`язку з чим вважає, що твердження позивача за зустрічним позовом про те, що розписка не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 (відповідач за зустрічним позовом) та представник першого відповідача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) адвокат Брек Л.О. в судове засідання 28.07.2020 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. 28.07.2020 року до суду надійшла заява адвоката Брек Л.О. про розгляд справи за її відсутністю, в якій вона заперечувала проти первісного позову в повному обсязі та підтримала зустрічний позов і просила суд його задовольнити.

В ході розгляду справи представник першого відповідача в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що фактично за цією розпискою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погодили умови надання цих грошових коштів на умовах строковості та оплатності, факт передачі цих коштів даний борговий документ не містить, обумовлені грошові кошти за домовленістю між сторонами повинні були бути передані позивачем першому відповідачеві після отримання письмової згоди (розписки) ОСОБА_3 , який на час складення розписки перебував з ОСОБА_2 у шлюбі. За твердженням відповідача, таку згоду ОСОБА_3 не надавав, та ця угода між ними не обговорювалась, адже відпала необхідність у запозиченні такої значної суми коштів у позивача. Отже, на думку відповідача, правовідносини між позивачем та першим відповідачем за розпискою від 14.07.2017 року не відбулись, оскільки даний правочин не містить вказівку на фактичну передачу та отримання грошей в борг позичальником.

Другий відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_3 в судове засідання 28.07.2020 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа ОСОБА_4 та його представники адвокати Хоміч А.А., Карасава І.О. в судове засідання 28.07.2020 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

14.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, про що останньою складено розписку, за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 17895 доларів США зі сплатою 3% річних, строком повернення до 01.08.2017 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 17895 доларів США на умовах своєчасної поворотності та сплатності. Дата повернення коштів - 01.08.2017 року Відсотки за період з 14.07.2017 року по 01.08.2017 року складають 3%.

На момент складення розписки ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується листом Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01.02.2020 року за № 826/22.1-22-30, актовий запис про шлюб № 657 від 27.05.2006 року (том І а.с. 135).

Вказана розписка підпису ОСОБА_3 не містить.

Як вбачається з матеріалів справи, вказані кошти у визначений договором строк позичальником повернуто не було.

Такі обставини, на думку позивача за первісним позовом, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочином є вольова дія, тобто поєднання волі та волевиявлення сторін. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Указаний висновок відповідає правовій позиції викладеній Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладення договору позики позивачем за первісним позовом представлена розписка позичальника ОСОБА_2 , який посвідчує передання їй позикодавцем грошової суми в розмірі 17895,00 доларів США.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що цією розпискою сторони угоди лише погодили умови надання цих грошових коштів на умовах строковості та оплатності, та що факт передачі цих коштів даний борговий документ не містить, суд вважає неспроможними та безпідставними.

Крім того, суд критично оцінює посилання ОСОБА_2 на те, що обумовлені грошові кошти за домовленістю між сторонами повинні були бути передані позивачем першому відповідачеві після отримання письмової згоди (розписки) ОСОБА_3 , який на час складення розписки перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, оскільки жодних застережень з цього приводу складена нею розписка від 14.07.2017 року не містить.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих ОСОБА_2 у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а саме для придбання нерухомості, а також, що ОСОБА_3 давав згоду на укладення такого договору, оскільки його підпису розписка не містить та ця обставина заперечується останнім, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_3 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_2 договором позики у формі розписки, оскільки згоди на його укладення ОСОБА_3 не надавав, а факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеним, належними і допустимими доказами не підтверджується.

Таким чином, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що перший відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 за розпискою від 14.07.2017 року, яка підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання останньою грошових коштів в сумі 17895 доларів США із зобов`язанням повернути їх до 01.08.2017 року, порушила умови договору позики і не повернула отриманої грошової суми позивачеві.

При цьому слід зазначити, що тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), відповідно до якої, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості в сумі 17895 доларів США.

Крім того, слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) також зроблено висновок, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Позивачем за первісним позовом наданий розрахунок 3% річних від простроченої суми заборгованості, що за 791 день прострочення за період з 02.08.2017 року по 01.10.2019 року складає 1163,42 доларів США.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з першого відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 з % річних за вказаний період прострочення в сумі 1163,42 доларів США, є обґрунтованою, законною та такою, що підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що позивачем за первісним позовом в ході розгляду цієї справи не доведено, що договір позики від 14.07.2017 року укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї та що грошові кошти, одержані нею за розпискою, використані в інтересах сім`ї, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 , як з другого з подружжя, задоволенню не підлягають.

Стосовно заявленого ОСОБА_3 зустрічного позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання розписки від 14.07.2017 року недійсною, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що оскільки він своєї письмової згоди на отримання в борг грошових коштів за розпискою від 14.07.2017 року ОСОБА_2 не надавав, та вона не укладала за рахунок цих коштів правочинів в інтересах сім`ї, в тому числі договору купівлі-продажу нерухомості, розписка від 14.07.2017 року підлягає визнанню недійсною за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 216 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частини перша, друга та третя статті 65 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18) зроблено висновок по застосуванню статті 65 СК України та вказано, що «для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин».

З огляду на викладене, відсутні підстави для визнання договору позики від 14.07.2017 року недійсним з підстав неотримання згоди другого з подружжя на його укладення.

Таким чином зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Крім того, суд зазначає, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.11.2019 року частково задоволено заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову та заборонено вчиняти дії направлені на відчуження автомобіля MITSUBISHI L200 2477 (2008 року випуску), реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер ( VIN ) НОМЕР_3 , зареєстрованого за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з першого відповідача за первісним позовом підлягають стягненню на користь позивача за первісним позовом витрати по сплаті судового збору в розмірі 4581,12 грн..

Стосовно витрат на правову допомогу, наданий представником позивача за первісним позовом на підставі Договору про надання правової допомоги від 18.02.2020 року, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу представником позивача за первісним позовом надано до суду: Договір про правову допомогу № 18/02/19 від 18.02.2020 року та меморіальний ордер №2ЗL408379 від 19.02.2020 року на суму 12255,00 грн., з призначенням платежу: «Оплата гонорару згідно договору 18/02/20 від 18.02.2020 року ОСОБА_1 ».

Суд приймає до уваги, що у вказаному меморіальному ордері №2ЗL408379 від 19.02.2020 року вказаний інший номер договору - 18/02/20 від 18.02.2020 року, ніж наданий представником позивача за первісним позовом, а саме № 18/02/19 від 18.02.2020 року.

При цьому, представником ОСОБА_5 не було надано до суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, Акту прийому-передачі фактично наданих послуг на суму 12255,00 грн..

Таким чином суд, враховуючи вищевикладене та положення ст. 137 ЦПК України, вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, вважає, що надані стороною позивача за первісним позовом докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат з іншої сторони, адже цей розмір не є доведеним та документально не обґрунтований, а тому приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення цих витрат на відповідача за первісним позовом.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 263-265, 273, 354ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики б/н від 14.07.2017 року в розмірі 17895,00 доларів США, 3% річних в сумі 1163,42 доларів США, 4581,12 гривень витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині первісного позову - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання розписки від 14.07.2017 року недійсною - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_4 , серія та номер паспорту - не відомі, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_7 , серія та номер паспорту - не відомі, місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом - ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_8 , серія та номер паспорту - не відомі, місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 30 липня 2020 року.

Суддя О.В. Федорова