СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/6037/20

пр. № 2/759/3675/20

09 липня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Волошина А.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 09.04.2020 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Представник позивача зазначив, що відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_1 , а проживають в іншому місці у зв`язку з чим порушуються права позивача передбачені ст. 405 ЦК України, як власника майна вільно користуватися своєю власністю.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.01.2020 р., яку придбав у ОСОБА_5 . Згідно з п. 3.4 вказаного договору, на момент придбання квартиру у вказаній квартирі були зареєстровані відповідачі, які зобов`язались до 31.03.2020 знятись з реєстраціївказаної квартири. Однак, як зазначає представник позивача, своїх зобов`язань не виконали. Також зазначив, що відповідачі з 2017 році не проживають в спірній квартирі, їх особистих речей в квартирі не має.

З огляду на зазначені обставини просив відповідачів визнати такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 на підставі статей 317, 319, 391, 405 ЦК України.

Під час розгляду справи уточнив підстави та вимоги позову, посилаючись на положення статтей 317, 319, 405 ЦК України та на норми ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, просив визнати відповідачів таким, що втратив право користування квартирою.

Ухвалою суду від 13.04.2020 року відкрито провадження в справі та витребувано докази по справі за клопотанням позивача (а.с. 20-21).

27.04.2020 р. та 30.06.2020 р. до суду надійшли витребувані докази (а.с.38, 53).

Ухвалою від 13.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.29-30).

У судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити.

ВідповідачіОСОБА_3 , ОСОБА_4 . в судове засідання не з`явилися повторно, повідомлялись належним чином, причини неявки до суду невідомі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.01.2020 р. на праві власності належить позивачеві. Дані обставини, також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.01.2020 року № 198478622 (а.с. 4, 12-15).

Згідно з п. 3.4 вказаного договору, на момент придбання квартиру у вказаній квартирі були зареєстровані відповідачі, які мали б до 31.03.2020 знятись з реєстраційного обліку вказаної квартири (а.с. 12-15).

Як вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 49031027 від 21.04.2020 р. в кв. АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Аналогічну інформацію містить витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва № 50683695 від 26.06.2020 р. (а.с. 39,54).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона є матір`ю відповідачів, які в спірній квартирі не проживають більше трьох років, оскільки навчаються за кордоном. В січні 2020р. її чоловік належну йому квартиру ОСОБА_2 і до кінця березня 2020 вона, маючи довіреність від дітей, мала б їх зняти з реєстраційного обліку по вказаній квартирі, однак органи ЦНАПу їй в цьому відмовили. Також свідок зазначила, що ні вона , ні члени її родини не перебувають в родинних відносинах з позивачем.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

При вирішенні спору, позивач посилається на необхідність застосування норм ст.ст. 316, 317, 319, 405 ЦК України та ст.ст. 71,72 ЖК України.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Між тим, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року (справа №521/17805/16-ц) роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В даному випадку, позивач, як власник нерухомого майна, стверджує, що відповідачі не є і не були членом її сім`ї, не є її родичами, вони разом не вели спільне господарство, не були пов`язані побутом, не мали спільного бюджету і не були пов`язані правами та обов`язками, а тому частина друга статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, в даному випадку застосуванню не підлягає.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

При цьому, як вказав ВС у вказаній вище постанові, - норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

Отже, в даному випадку, вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач ОСОБА_2 не заявляла, а її позовні вимоги лише заявлені про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом уточнювались позовні вимоги, між тим, редставник позивача зазначив, що викладені у позовні заяві позовні вимоги, є вірними та остаточними.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги з підстав зазначених в позові є необґрунтованими і безпідставними. При цьому, позивач ОСОБА_2 не позбавлена права звертатися до суду із позовом, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, обравши інший спосіб захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та інтересу.

Керуючись ст.ст. 319, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 13, 33, 130, 141, 247 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,- відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 15 липня 2020 року.

Зазначено дані позивача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована в АДРЕСА_2 ;

Зазначено дані відповідачів:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Києва, РНОКПП: в матеріалах справи відсутній, зареєстрований в АДРЕСА_3 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Києва, РНОКПП: в матеріалах справи відсутній, зареєстрований в АДРЕСА_3 .

Суддя: Бабич Н.Д.