Справа № 703/2595/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Холодняк Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 лютого 2016 року за усним договором позики, було передано ОСОБА_2 у позику кошти в сумі 1600 (одна тисяча шістсот) доларів США, що відповідно за офіційним курсом Національного банку України складало (за 1 долар США - 25,55 гривень) 4088 гривень.

При фактичному отриманні зазначеної суми коштів ОСОБА_2 написала власноручно розписку 01 лютого 2016 року за якою вона отримала кошти зазначені в розписці, які зобов`язалася повернути до 30 серпня 2016 року та в разі невиконання своїх зобов`язань за кожний прострочений день сплачувати 1 процент від загальної суми боргу.

В період до 30 серпня 2016 року ОСОБА_2 повернула частину коштів в сумі 500 доларів США, зокрема: 10 березня 2016 року - 150 доларів США, 10 травня 2016 року - 150 доларів США, 10 липня 2016 року - 100 доларів США, 10 серпня 2016 року - 100 доларів США.

Решту суму боргу ОСОБА_2 повертала частинами після 30 серпня 2016 року, продовжуючи користуватися коштами позивача та при поверненні їх частинами, нею не було сплачено 1 процент від загальної суми боргу за кожний день прострочення їх повернення, як зазначено у розписці.

Таким чином, оскільки відповідач не повернула кошти за договором позики, а тому за період з 31 серпня 2016 року по 10 серпня 2018 року заборгувала позивачу відсотки в сумі 106041 гривня 39 копійок.

Позивач вважає за можливе зменшити суму процентів за користування коштами, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 та просив стягнути з неї 81000 гривень.

Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій просив розгляд справи про без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, 01 жовтня 2019 року надіслала до суду відзив в якому зазначила , що 01 лютого 2016 року між сторонами було складено дві одинакові розписки на однакову суму 1600 доларів США. 30 серпня 2016 року відповідач повернула 1000 доларів США. З 10 жовтня 2016 року по 10 серпня 2018 року відповідач повернула позивачу 1200 доларів США. 30 серпня 2018 року відповідач повернула ОСОБА_1 10000 гривень, проти взяття коштів в гривнях позивач не заперечував. В цей день позивач одну із розписок порвав, а іншу розписку віддавати відмовився, та повідомив відповідача, що з боргом вона розрахувалася.

Через тиждень ОСОБА_1 почав телефонувати відповідачу та погрожувати судом, якщо вона не поверне проценти в сумі 700 доларів США. 28 лютого 2019 року відповідач повернула 1150 доларів США позивачу, які сфотографувала, але позивач розписку їй не віддав. Загальна сума коштів, які вона повернула ОСОБА_1 - 3750 доларів США.

Просила суд відмовити у позовнх вимогах ОСОБА_1 про стягнення з неї процентів за договором позики в сумі 81000 гивень.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як вбачається із розписки від 01 лютого 2016 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 кошти в розмірі 1600 доларів США строком на сім місяців, які зобов`язувалася повернути до 30 серпня 2016 року (а.с. 13).

Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76, 89 ЦПК України, на підтвердження повного погашення заборгованості, доказів правомірності відмови у здійсненні такої виплати позивачу (невиконання умов договору тощо) відповідачем суду не надано.

Крім того, суд не приймає як належні та допустимі докази надані відповідачем фотокопії доларів на суму 1150 доларів США та пояснення у відзиві про те, що нею повернуто ОСОБА_1 3750 доларів США, оскільки суду не надано розписку від позивача про отримання цих коштів.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач своєчасно не повернув суму позики, тому до нього застосовується спеціальна норма, яка передбачає правові наслідки несвоєчасного повернення позичальником позики, а саме ст. 1050 ЦК України, яка в свою чергу відсилає до ст. 625 ЦК України.

Виходячи з загального принципу пріоритетності застосування спеціальної норми перед загальної, до спірних правовідносин застосовуються ст. ст. 625, 1050 ЦК України щодо визначення відсотків за користування чужими грошовими коштами у разі порушення строків повернення позики, а не ст. 1048 ЦК України.

Дане знаходить своє підтвердження і у постанові Великої Палати Верховного Суду України № 910/10156/17 від 10.04.2018 року- наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).

З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

З розписки від 01 лютого 2016 року вбачається, що в разі невиконання умов договору ОСОБА_2 зобов`язувалася за кожний прострочений день сплачувати один відсоток процентів від загальної суми боргу.

Таким чином, суд вважає, що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача проценти за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 81000 гривень .

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності зі ст. 133 ч.3 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно зі ст. 137 ч.2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження розміру витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 1000 гривень до суду надано:

- копію договору про надання правничої допомоги від 06 червня 2019 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом - Холодняк В.М.;

- акт виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 06 червня 2019 року;

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 484;

- квитанцію №22-19 про оплату позивачем адвокату - Холодняк В.М. 1000 гривень витрат за надання правничої допомоги;

Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені позивачем підлягають відшкодуванню в розмірі 1000 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 810 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», ст.ст. 4, 12, 13, 141, 247, 258-259, 263 - 265, 279 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 23, 509, 526, 598, 610, 625, 1048, 1050 ЦК України, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 за договором позики від 01 лютого 2016 року заборгованість по сплаті процентів в розмірі 81000 (вісімдесят одну тисячу) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень та судовий збір в розмірі 810 (вісімсот десять) гривень, а всього 1810 (одна тисяча вісімсот десять) гривень.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований та житель АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Смілянським РВ УДМС України в Черкаській області 12 листопада 2015 року.

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована та жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області 14 червня 2002 року.

Головуючий О.П.Опалинська