ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/696/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/1635/17 Категорія: 307000000 Орендарчук М.П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

за участі секретарів Винник І.М., Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Орендарчук М.П. у залі Христинівського районного суду Черкаської області року 06.02. 2020 року о 08 год. 40 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, державного акту на право власності на землю та визнання 1/ 2 частини права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в :

13.12. 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, державного акту на право власності на землю та визнання 1/ 2 частини права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог позивачем ОСОБА_1 вказується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Шельпахівка Христинівського району Черкаської області у віці 70 років померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина, що складалась із рухомого та нерухомого майна, у тому числі житлового будинку, земельної частки (паю), майнового паю та іншого майна.

Позивач зазначає, що спадкоємцями після смерті його матері ОСОБА_3 , залишилось четверо її дітей, але спадщину прийняв лише позивач ОСОБА_1 , оскільки на день смерті матері він був зареєстрований та проживав з нею в одному будинку, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Однак, після смерті ОСОБА_3 позивач спадщину не оформляв і вважав, що ніхто її не оформляв.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що у 2017 році, під час перегляду в апеляційному порядку рішення Христинівського районного суду Черкаської області, на підставі якого його сестра ОСОБА_4 оформила спадщину після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_5 , позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що його рідна сестра відповідач ОСОБА_2 успадкувала майно покійної матері ОСОБА_3 , визначивши в судовому порядку додатковий строк для прийняття спадщини.

Державний нотаріус Христинівської районної державної нотаріальної контори, куди позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_1 не заявив про себе, як про спадкоємця, та не надав доказів на підтвердження факту прийняття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач ОСОБА_2 поступила нечесно по відношенню до нього, одноособово оформивши спадкові права на земельну частку (пай), хоча знала, що ОСОБА_1 проживав з покійною матір`ю і прийняв спадщину після її смерті.

Позивач, посилаючись на ст. 1301 ЦК України, з урахуванням поданої 26.07.2019 року заяви про зміну предмета позову, просив суд поновити йому пропущений строк для звернення до суду за захистом порушеного права, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.12.2008 року ВМВ № 121026, видане Христинівською районною державною нотаріальною конторою Черкаської області на ім`я ОСОБА_2 про спадкування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2952 га з кадастровим номером :03:001:0029, визнати частково недійсним виданий на ім`я ОСОБА_2 . Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3, 2952 га з кадастровим номером :03:001:0029 серії ЯИ № 546591, визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2952 га з кадастровим номером :03:001:0029. Позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь судові витрати у розмірі 7 000 грн. на правничу допомогу.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06.02.2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, державного акту на право власності на землю та визнання 1/ 2 частини права власності на спадкове майно - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши 28.02. 2020 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду, на його думку, є незаконним та таким, що ухвалене всупереч вимогам ст. 376 ЦПК України, а саме: судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а самі висновки суду не відповідають обставинам справи.

Скаржник не погоджується з висновком суду стосовно того, що позивачем не доведено факт прийняття спадщини. Він вважає, що позвачем надано достатньо доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 дійсно на день смерті матері ОСОБА_3 проживав з нею в одному будинку та був зареєстрований за однією адресою з матір?ю. Дана обставина підтверджується даними копії паспорта, який він надавав суду, однак в матеріалах справи дана копія зникла. Він вважає, що як паспорт, так і довідки про проживання, видані виконавчим комітетом Шельпахівської сільської ради Христинівського району є підтвердження місця проживання разом з померлою мамою на час її смерті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, державного акту на право власності на землю та визнання права власності на 1/ 2 частину спадкового майна задовольнити повністю.

01 квітня 2020 року надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Барської Т.М. на апеляційну скаргу позивача.

У відзиві представник відповідача вказує, що апеляційна скарга позивача ґрунтується на неналежних та недопустимих та недостовірних доводах, так як скаржник вдається до маніпулювання обставинами, наведені позивачем твердження є далекими від дійсності та не свідчать про незаконність і необґрунтованість рішення суду, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Представник відповідача зазначає, що після матері сторін у листопаді 2006 року, відповідач ОСОБА_2 у серпні 2008 року звернулась в суд з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та із заявою про встановлення факту родинних відносин з померлою ОСОБА_3 , про що позивачу було відомо, оскільки він приймав участь у розгляді вказаних справ в якості відповідача та заінтересованої особи, звертався до суд із відповідними заявами про визнання вимог ОСОБА_2 та розгляд справ без його участі. При цьому, жодним чином позивач не посилався на свої порушені права та вказував іншу адресу проживання, ніж зараз наполягає під час розгляду справи, що проживав та був зареєстрований у будинку батьків у с. Шельпахівка Христинівського району. Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом першої інстанції матеріалами вказаних цивільних справ .

У відзиві зазначається, що посилання ОСОБА_1 , що йому стало відомо про порушення його прав лише в 2017 році при перегляді справи апеляційним судом за позовом ОСОБА_4 є неправдивими, оскільки спростовується самим позивачем та його представником шляхом подачі заяви про поновлення строку для звернення з позовом до суду.

Томку одночасне наведення двох взаємовиключних обставин у справі свідчить лише про маніпулювання ними, введення суду в оману.

Відповідно до вимог закону ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. Позивач, як спадкоємець 1 черги не подав заяву до нотаріальної контори протягом шести місяців, як і не звертався до нотаріуса із доказами, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважається таким, що прийняв спадщину протягом періоду з травня 2007 року після шести місяців дня смерті матері по грудень 2017 року, коли він вирішив звернутись в суд з позовом. Отже, більше десяти років позивач не оформляв свої спадкові права, достовірно знаючи, що його сестра ОСОБА_2 , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом у грудні 2008 року.

Доводи скаржника, що фактичне прийняття спадщини після смерті матері є доведеною обставиною, як переконує скаржник, що підтверджуються довідкою сільської ради та даними копії паспорту позивача є необґрунтованими, оскільки 14.09. 2017 року ОСОБА_1 відмовлено нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Нотаріус вказав у відмові, що документів, які б підтвердили факт прийняття спадщини, позивач не надав до нотаріальної контори. Також безпідставними та неправдивими є посилання скаржника, що ним надавалась копія паспорту суду, оскільки даний документ був відсутній в матеріалах справи, що підтверджується даними фіксування судових засідань та дослідження доказів, оскільки лише при поданні апеляційної скарги позивачем було надано суду копію паспорту, але суд ухвалював рішення на досліджених ним доказах, тому такі доводи позивача та його представника не можуть прийматися до уваги судом апеляційної інстанції.

Представник відповідача адвокат Барська Т.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, які давали пояснення суду під час розгляду справи в режимі відео конференції, та безпосередньо в суді апеляційної інстанції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про право на спадщину, державного акту на право власності на землю та визнання 1/ 2 частини права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, посилаючись, що позивачем належним чином не доведено факт прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: не підтверджено відповідними документами факт прийняття спадщини. Суд першої інстанції акцентував увагу, що позивачем та його представником не було надано ні копії, ні оригіналу паспорту ОСОБА_1 для дослідження у судовому засіданні, як доказ на підтвердження факту проживання із померлою ОСОБА_3 , а дослідженими судом доказами наявності цивільних справ у 2008 році підтверджена обізнаність позивача про їх розгляд та вимоги, які ставилися

ОСОБА_2 , під час розгляду цивільних справ щодо визначення додаткового строку на прийняття спадщини та встановлення факту родинних відносин, що не заперечувалось позивачем ОСОБА_1 під час розгляду справ у 2008 році.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження, виданого повторно 02 лютого 2017 року Христинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, серії НОМЕР_1 (а. с. 3).

Згідно даних копії, виданого повторно 10 червня 2016 року Христинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 70 років, про що 08 листопада 2006 року виконавчим комітетом Шельпахівської сільської ради Христинівського району Черкаської області складено відповідний актовий запис № 16 (а. с. 4).

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 04.09.2008 року, ухваленого у цивільній справі № 2-776/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини вбачається, що ОСОБА_2 визначений додатковий строк для прийняття спадщини після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_3 (а. с. 20, 40).

04.09.2008 року у справі № 2о-29/08, розглянутої в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_2 ухвалено рішення Христинівського районного суду Черкаської області, яким встановлено факт родинних відносин мати - дочка між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с. 22, 40).

Після смерті ОСОБА_3 , за поданою заявою від 19.12.2008 року ОСОБА_2 була заведена спадкова справа № 472 за 2008 рік.

19.12.2008 року ОСОБА_2 державним нотаріусом Христинівської районної державної нотаріальної контори видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається із права власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства в загальному пайовому фонді підприємства «Перемога», визначеного у розмірі 7987 грн., та свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки для ведення сільськогосподарського товарного виробництва розміром 3,30 га, яка розташована в межах Шельпахівської сільської ради, що підтверджують заведені державним нотаріусом Христинівської державної нотаріальної контори матеріали спадкової справи (а. с. 38, 39, 41,42).

Після отримання у державного нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки для ведення сільськогосподарського товарного виробництва площею 3,30 га, ОСОБА_2 отримала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,2952 га з кадастровим номером :03:001:0029 в адміністративних межах Шельпахівської сільської ради серії ЯИ № 546591 (а. с. 5).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки , що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 3 ст.1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України.

Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому, нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком.

Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Протягом встановленого законом строку ОСОБА_1 не вчинив дій щодо відмови від спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, тобто, законодавець не передбачає часткової відмови від спадщини.

Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об?єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, судом першої інстанції вірно зазначено, що Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 7 від 30.05.2008 року роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про встановлення факту проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_1 в 2017 році звернувся до Христинівської державної нотаріальної контори Черкаської області.

Відповідно до п. 4.14 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Міністерством юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 вказано, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно даних довідки-роз`яснення про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, державний нотаріус Євич І.П. відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу у зв`язку з тим, що заявником не було надано до нотаріальної контори документів, які б підтвердили факт прийняття спадщини у встановлений законом спосіб. При цьому, ОСОБА_1 було роз`яснено про можливість звернутися до суду з позовом про перерозподіл спадщини або про продовження строку для прийняття спадщини, про встановлення факту прийняття спадщини чи визнання права власності на майно померлого у порядку спадкування з подальшою його реєстрацією у відповідних органах на підставі рішення суду.

ОСОБА_1 , звертаючись в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, державного акту на право власності на землю та визнання 1/ 2 частини права власності на спадкове майно, як на одну із підстав послався на те, що на день смерті матері, ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований та проживав з нею в одному будинку.

Однак, всупереч вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивачем не надано достатніх доказів, які б давали підстави суду вважати та прийти до достовірного висновку, що на момент смерті ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав постійно разом з нею в одному будинку.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду приймає дот уваги, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв?язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов?язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Із роз?яснення, які містяться у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року вбачається, що предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Враховуючи зазначені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що позивачем не підтверджено факту постійного проживання ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_3 , оскільки для доведення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , позивач повинен був довести не лише свою реєстрацію по місцю проживання померлої матері, що підтверджується даними його паспорта, а постійне проживання з померлою на час відкриття спадщини, а такі докази в матеріалах справи відсутні, оскільки позивачем та його представником не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог позивача, що і було зазначено судом першої інстанції при перевірці доводів сторін та обставин справи, яким судом першої інстанції дано належну оцінку, з обґрунтуванням та аргументами суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно даних довідки, яка є у матеріалах справи, наявна довідка виконавчого комітету Шельпахівської сільської ради, Христинівського району, Черкаської області № 181 від 16 травня 2019 року, з якої вбачається, що виконавчим комітетом Шельпахівської сільської ради Христинівського району Черкаської області дії по реєстрації місця проживання у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 ніколи не вживались і будь-які документи з вказаного приводу у виконавчому комітеті сільської ради - відсутні. Також у вищезазначеній довідці вказується, що відсутні відомості про реєстрацію ОСОБА_1 у с. Шельпахівка, Христинівського району, Черкаської області в Книзі обліку паспортів, а отже, довідка надана суду у підтвердження позовних вимог позивачем, видана виконавчим комітетом Шельпахівської сільської ради 28 липня 2017 року, згідно до якої зазначено, що ОСОБА_1 був зареєстрований в АДРЕСА_1 не може бути належним доказом, так як зазначалося вище виконавчим комітетом Шельпахівської сільської ради Христинівського району Черкаської області дії по реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 ніколи не вживались. Тому довідку від 28 липня 2017 року, надану позивачем, суд оцінює критично, в сукупності з іншими доказами.

Як вбачається із матеріалів справи та зазначено судом першої інстанції, що ні копії паспорту, ні оригіналу позивачем ОСОБА_1 та його представником суду першої інстанції для дослідження надано не було. Суд першої інстанції не надавав оцінку даному доказу, оскільки він був відсутній, та копія паспорту була приєднана скаржником лише до апеляційної скарги у додатках.

Враховуючи вищевикладені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2008 року ВМВ № 121026, виданого Христинівською районною державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 про спадкування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2952 га з кадастровим номером :03:001:0029, визнання частково недійсним виданого на ім`я ОСОБА_2 . Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ № 546591, визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2952 га з кадастровим номером :03:001:0029.

Доводи скаржника щодо того, що позивачем надані належні та допустимі докази по справі не знаходять свого відображення у відповідності до наявних матеріалів справи, та згідно до ст.ст. 76-79 ЦПК України, оскільки з наданих доказів неможливо встановити наявність обставин (фактів) в підтвердження позовних вимог, що дає підстави вважати дані докази як неналежні та необґрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовано обставини справи, доводи сторін перевірено та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів та не відповідають дійсним обставинам справи щодо обізнаності позивача у 2008 році про оформлення спадкового майна його сестрою - відповідачем ОСОБА_2 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду попередньої інстанцій, колегія суддів апеляційного суду виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В цілому доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в позовній заяві ОСОБА_1 та досліджувалися судом першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка під час розгляду цього спору.

За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відноситься витрати на професійну правничу допомогу згідно до п. 2 ст. 133 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду, дослідивши питання щодо вирішення судових витрат, приймає до уваги, що судове рішення суду першої інстанції в цій частині також є правильним, та відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України, а в апеляційного суду відсутні підстави для зміни судових витрат, оскільки рішення суду залишено без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, тому витрати за надання правничої допомоги позивачу стягненню з відповідача не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах- учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»),

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, державного акту на право власності на землю та визнання 1/ 2 частини права власності на спадкове майно - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 27 липня 2020 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко