Справа № 755/21/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретарів - Міроненко С.П., Стрижеуса В.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

у с т а н о в и в :

29.12.2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, у якій позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 1074442,53 грн., яка складається з: 846000,00 грн. - основний борг; 22,53 грн. - 3% річних від простроченої суми за 27 днів прострочення та 228420,00 грн. - пеня за кожен день прострочення від суми боргу.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 11.09.2018 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму 846000,00 грн. Згідно п. 2 договору, позика передається позичальнику при підписанні цього договору готівкою і на момент підписання договору вважається такою, що фактично отримана позичальником. Згідно п. 5 договору повернення коштів визначено наступним чином: 282000,00 грн. мають бути повернуті до 01.10.2018 року; 282000,00 грн. мають бути повернуті до 01.11.2018 року; 282000,00 грн. мають бути повернуті до 01.12.2018 року. При підписанні цього договору було отримано згоду дружини позичальника ОСОБА_3 . Позика була взята відповідачами на започаткування власного бізнесу, відкриття автомийки та автозаправної станції, отже позика була отримана позичальником за згодою дружини та в інтересах сім`ї. Сторони договору домовились, що позика має бути повернута в повному об`ємі до 01.12.2018 року, однак, а ні 01 жовтня, а ні 01 листопада, а ні 01 грудня 2018 року, коштів позикодавцю повернуто не було. Позивач звертався письмо до позичальника з вимогою повернути кошти без звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису у досудовому порядку, однак відповідні повідомлення повернулись нотаріусу за закінченням терміну зберігання, позичальник на зв`язок не виходить та станом на час звернення із позовною заявою до суду коштів не повернув. Окрім зобов`язання повернути отримані кошти п. 6 договору позики передбачено стягнення пені у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, тож позивачем здійснено нарахування пені, а також 3% річних від простроченої суми. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач також посилається на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі 6-486цс16 згідно якої, ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Ухвалою суду від 22.01.2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення виявлених недоліків форми та змісту позовної заяви.

Ухвалою суду від 25.01.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання та встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 25.01.2019 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову.

26.02.2019 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просить стягнути заборгованість за договором позики з обох відповідачів у солідарному порядку посилаючись на те, що подружжя ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні ряду шахрайських дій із автомобілями та коштами, вказані особи розшукуються, тому у позивача є всі підстави вважати, що отримання коштів подружжям із наступним їх зникненням, було сплановано ними обома. Оскільки при підписанні договору позики 11.09.2018 року була присутня і ОСОБА_3 , яка давала свою згоду на дану позику чоловікові, сторона позивача вважає за необхідне просити суд про стягнення боргу за договором позики солідарно з обох відповідачів.

Ухвалою суду від 19.03.2019 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка, закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

22.07.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою суду від 22.07.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про поновлення процесуального строку для пред`явлення зустрічного позову, зустрічний позов залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 23.07.2019 року виправлено описку в ухвалі суду від 22.07.2019 року шляхом зазначення, що зустрічний позов повернуто заявнику.

Ухвалою суду від 15.08.2019 року зупинене провадження у справі до перегляду в апеляційному порядку ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 22.07.2019 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2019 року апеляційну скаргу відхилено, ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 22 та від 23 липня 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року відновлено провадження у справі та призначено дату судового засідання.

Ухвалою суду від 10.01.2020 року повернуто судовий збір сплачений за подання зустрічної позовної заяви.

В судовому засіданні 22.07.2020 року представник ОСОБА_3 відкликав своє клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду показав, що він є директором ТОВ «СДС» та створював для відповідачів Інтернет-сайт оренди автомобілів, з якими товаришував з 2015-2016 років. Позивач є другом свідка приблизно з 2010 року, якому свідок також допомагав по питаннях ІТ. До свідка відповідачі звернулись десь у кінці 2016 року на початку 2017 року, розповіли про суть свого бізнесу, що ОСОБА_5 займається технічними питаннями, а ОСОБА_3 веде бухгалтерію та відповідає на телефонні дзвінки. Відповідачі мали бажання розширити свій бізнес через інтернет, свідок їм у цьому допомагав і у 2018 році роботи були завершені. З рахунку ФОП ОСОБА_3 здійснювались деякі оплати. За час співпраці з відповідачами свідку було відомо, що вони звертались до позивача по кошти щоб розширити бізнес і він їм ці кошти давав. Відповідачі дуже яскраво показували, що все у них добре, тому кошти їм давали, а потім раптом зникли. Свідку відомо, що відповідачі брали у позивача кошти з кінця 2017 року кілька разів.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду показав, що знає відповідачів з 2011 року і в подальшому знайомство переросло у бізнесові стосунки. Спочатку позивач познайомився з ОСОБА_5 , а потім вже з його дружиною. Відповідач ОСОБА_5 казав, що все що ним робиться, робиться для сім`ї. У 2011-2012 роках відповідачі запропонували позивачу спільний бізнес по автомийках, з позивача для цього потрібні були гроші. Відповідачка ОСОБА_3 працювала як бухгалтер, оскільки вона ФОП та має досвід роботи. З 28.01.2012 року розпочались грошові відносини. Частково відповідачі кошти повертали, але далеко не все, при цьому дозволяли собі їздити на відпочинок. В 2016 році відповідачі запропонували позивачу розширити бізнес орендою автомобілів і позивач погодився та почав вкладати кошти, а відповідачі у всьому лише його використовували. Борги відповідачів зростали, але вони казали, що потрібні кошти то на лікування дитини, то на погашення інших боргів. Потім позивач довідався, що авто, яке він надав відповідачам у користування, ще два роки тому було викрадене, але відповідачі про це нічого позивачу не сказали. Тоді позивач попросив нотаріально оформити боргові зобов`язання і при цьому надав ще 3500,00 доларів, оскільки ОСОБА_5 попросив кошти на лікування сина. 10.09.2018 року ОСОБА_5 прибув до нотаріуса для оформлення договору позики без своєї дружини, сказав, що вона запізнюється, а в подальшому вона зовсім не з`явилась. Тоді ОСОБА_5 сказав, що вона наступного дня приїде і все підпише. За твердженням позивача, з початку знайомства всі кошти брались у нього на потреби сім`ї відповідачів та витрачались на ці потреби. На переконання позивача, 10.09.2018 року ОСОБА_8 навмисно не з`явилась до нотаріуса аби потім зробити договір позики недійсним. Наступного дня 11.09.2018 року позивач знов приїхав до нотаріуса і договір позики та згода дружини вже були підписані, тоді договір підписав і позивач, а його дружина підписала згоду. На той момент відповідачів у нотаріуса вже не було і позивач їх там не бачив. Надалі весь зв`язок з відповідачами припинився.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та власні покази у якості свідка і додатково пояснив суду, що познайомився з відповідачами у 2011 році, а на початку 2012 року відповідачі запропонували позивачу прийняти участь у бізнесі мереж автомийок. ОСОБА_5 займався операційною діяльністю, його дружина була бухгалтером, а позивач здійснював фінансування бізнесу. Бізнес розвивався, частково кошти віддавались, але далеко не всі і відповідачі витрачали кошти на власні потреби. У 2016 році відповідачі запропонували розширити бізнес та зайнятись прокатом авто і на той час позивач не міг зрозуміти, що це лише добре продуманий шахрайський план. Позивач погодився та почав вкладати кошти, а відповідачі лише скористались його довірою. Позивач у всьому допомагав відповідачам, при цьому борг зростав, а відповідачі емоційно пояснювали, що у них борги та потрібні кошти на лікування дитини. У 2018 році позивач дізнався, що у відповідачів вкрали належний позивачу автомобіль, але самі відповідачі позивачу нічого про це не сказали. Після цього позивач попрохав оформити договір позики, відповідачі погодились і ОСОБА_5 попросив ще 3500,00 доларів на лікування сина. 10.09.2018 року домовились зустрітись у нотаріуса, але ОСОБА_3 не з`явилась, і пізніше позивач зрозумів чому. ОСОБА_5 запропонував зустрітись наступного дня і коли позивач знов приїхав до нотаріуса, підпис ОСОБА_3 на згоді вже стояв. На виконання умов договору позивач намагався зв`язатись з відповідачами, але все було марно, а потім позивач дізнався, що відповідачі не лише його ошукали, тому звернувся до суду. У бізнесі ОСОБА_5 займався персоналом та клієнтами, для контролю за бізнесом зустрічались 1 раз на 1-2 місяці. Розписки про отримання коштів писав ОСОБА_5 , але ці кошти були отримані в інтересах його сім`ї. При укладенні договору позики позивач передав ОСОБА_5 3500,00 доларів США, а решта коштів зазначених у договорі позики передавалась раніше.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що відповідачі разом взяли кошти в інтересах своєї сім`ї, тому разом мають відповідати по зобов`язанню. Суд довго запрошував ОСОБА_3 в судове засідання, але вона не з`явилась та не надала навіть своїх письмових пояснень до суду. Відповідачі разом вільно використовували отримані у позивача кошти. Відповідачі навіть не повідомили позивача про те, що у них вкрали належний позивачу автомобіль, при цьому приходили до нього по кошти на страховку авто.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечує стосовно задоволення позову щодо ОСОБА_3 та зазначає, що з`являтись або не з`являтись до суду є її правом, тим більше вона хворіє та має представника для представлення її інтересів в суді. Договір позики укладений з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 цього договору не підписувала, жодними належними, допустимими та достатніми доказами господарська діяльність не підтверджена, а у 2017 році діяльність ОСОБА_3 як ФОП була припинена. При укладанні договору позики ОСОБА_3 не була присутня, коштів не отримувала, до договору відношення не має, договір укладений без її відома, згоди та участі, а кошти на потреби сім`ї не використовувались, тож, на думку представника, в даному випадку дружина не має нести солідарну відповідальність поряд із боржником за таким договором позики. Наявні в матеріалах справи переписки та фотографії не є належним доказом витрачання коштів на потреби сім`ї.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, до суду викликався неодноразово, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2018 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_5 , як позичальником, був укладений нотаріально посвідчений договір позики.

Відповідно до умов договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 846000,00 гривень. Позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписання сторонами цього договору готівкою і на момент підписання цього договору вважається такою, що фактично отримана позичальником. Позика за цим договором є безпроцентною. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику у строк та на умовах передбачених цим договором. Сторони дійшли згоди, що позичальник зобов`язується здійснювати повернення коштів наступним чином: 282000,00 грн. до 01.10.2018 року; 282000,00 грн. до 01.11.2018 року; 282000,00 грн. до 01.12.2018 року. Сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику в термін до 01.12.2018 року (включно). Повернення позики підтверджується заявою про повний розрахунок за цим договором. В разі прострочення повернення позики позикодавець має право нарахувати пеню в розмірі одного відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення.

Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки датованої 17.04.2012 року відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 2400,00 доларів США та зобов`язався повернути ці кошти до 17.10.2012 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки датованої 17.04.2012 року відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 6000,00 доларів США та зобов`язався повернути ці кошти до 17.10.2012 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки датованої 15.05.2016 року відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 7000,00 доларів США та зобов`язався повернути ці кошти до 15.08.2016 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки датованої 15.08.2018 року відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 19000,00 доларів США та зобов`язався повернути ці кошти до 15.11.2018 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки датованої 26.08.2018 року відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 12000,00 доларів США та зобов`язався повернути ці кошти до 15.11.2018 року.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики позивачем надана копія нотаріально посвідченого договору позики від 11.09.2018 року та копії боргових розписок, написання яких відповідач ОСОБА_5 не заперечив у встановленому процесуальним та матеріальним законом порядку, заяв по суті справи не подавав.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач вказує, що позичені кошти йому до теперішнього часу не повернуті. При цьому позичальник ОСОБА_5 жодних заперечень з цього приводу суду не надав.

За таких умов суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_5 основної суми боргу за договором позики у розмірі 846000,00 грн.

Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до положень наведеної норми та умов договору стороною позивача здійснене нарахування 3% річних від простроченої суми боргу за термін прострочення - 27 днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями вказаної норми фактично передбачено, що суд немає права виходити за межі позовних вимог, наприклад збільшувати за власною ініціативою заявлений у позові термін прострочення або збільшувати суму нарахування у разі якщо за заявлений період в дійсності сума є більшою, тож суд приймає здійснений стороною позивача відповідний розрахунок за термін прострочення 27 днів та зазначає, сума коштів у розмірі 3% річних від простроченої суми підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_5 , таким чином в цій частині позов також підлягає до задоволення.

За змістом ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ст. 552 ЦК України).

Пунктом 6 договору позики передбачено, що в разі прострочення повернення позики позикодавець має право нараховувати пеню в розмірі одного відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення.

Позивачем здійснено нарахування пені відповідно до умов договору на загальну суму заборгованості у розмірі 846000,00 грн. за термін прострочення 27 днів починаючи від кінцевої дати необхідності повернення позики в повному об`ємі, до дня звернення із позовною заявою до суду.

Судом перевірено відповідний розрахунок, він є вірним (846000,00 грн. х 1% х 27 = 228420,00 грн) і діючи в межах позовних вимог у відповідності до положень ст. 13 ЦПК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позивних вимог стосовно стягнення суми пені у розмірі 228420,00 грн. з позичальника ОСОБА_5 .

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики, що спрямовані до відповідача ОСОБА_3 , як солідарного відповідача, суд вважає, що такі вимоги не підлягають до задоволення, а стягнення має бути здійснене лише безпосередньо із зобов`язаної сторони за договором, з огляду на наступне.

У п. 14 договору позики від 11.09.2018 року зазначено, що договір укладено з урахуванням згоди позичальника - ОСОБА_3 , що викладено у формі заяви, справжність підпису якої засвідчено 11.09.2018 року Л .І . Лазарєвою, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 2375.

За змістом наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_3 від 11.09.2018 року, що посвідчена приватним нотаріусом КМНО Лазарєвою Л.І., зареєстровано в реєстрі за номером 2375, ОСОБА_3 надала згоду на укладення та підписання її чоловіком ОСОБА_5 договору позики.

Натомість, згідно висновку експерта №1-21/07 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 21.07.2020 року:

- підпис від імені ОСОБА_3 , зображення якого міститься в графі «Підпис» електрофотокопії Заяви приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Лазарєвій Л.І., складеної від імені ОСОБА_3 11.09.2014 року, зареєстрованої в реєстрі за №2375, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_3 ;

- рукописний запис « ОСОБА_3 », зображення якого міститься в графі «Підпис» електрофотокопії Заяви приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Лазарєвій Л.І., складеної від імені ОСОБА_3 11.09.2014 року, зареєстрованої в реєстрі за №2375, виконаний не ОСОБА_3 .

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична особа-підприємець 17.11.2010 року.

За повідомленням про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, 03.01.2017 року внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 .

Згідно ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Зі змісту договору позики вбачається, що його умовами солідарного обов`язку позичальника та його дружини перед позикодавцем по поверненню отриманих у борг коштів не встановлено.

Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до даних експертного дослідження нотаріальна посвідчена заява ОСОБА_3 щодо надання своєму чоловіку згоди на отримання позики, нею не підписувалась.

Сам позивач надаючи суду покази у якості свідка зазначав, що ОСОБА_3 при посвідчення договору він дійсно не бачив, а прибувши до нотаріуса 11.09.2019 року він з`ясував, що відповідна заява-згода вже підписана. При цьому, посилання позивача на те, що це від початку був шахрайський план є припущенням на якому у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватись рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року №639/7335/15-ц вказано, що тлумачення ч. 4 ст. 202, ч. 2 ст. 626, ст.1046 ЦК дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 не приймала безпосередньої участі в укладенні договору позики, згоди на отримання її чоловіком позики не підписувала, а в самому договорі позики, як і у наданих розписках, не вказано цільового призначення коштів, тобто на які цілі була отримана позика не зафіксовано.

Досліджуючи питання про те чи були позичені кошти витрачені в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку про відсутність доказів, які б достовірно підтверджували такі обставини.

Покази позивача в якості свідка про те, що позичальник казав йому, що бере кошти в борг для родини та витрачає їх на потреби сім`ї, зокрема лікування сина, не є дійсним підтвердженням таких обставин, адже слова позичальника не є доказом того, що кошти дійсно після їх отримання він використав на потреби родини, а не на власні інтереси.

Не підтверджують таких обставин і покази іншого свідка, тож суд не встановив, що кошти позичені ОСОБА_5 за договором позики використані саме в інтересах сім`ї, адже обставини такого використання мають підтверджуватись достатніми доказами з яких може бути здійснений ґрунтовній висновок про витрачання коштів на конкретні цілі (отримання послуг, замовлення робіт, купівлі-продаж тощо), з встановленням конкретних сум, що витрачені на такі цілі.

Сам по собі зміст договору позики не вказує у чому полягали інтереси сім`ї позичальника при укладенні ним такого договору, натомість договір породжує суттєві боргові зобов`язання.

Позивач вказує, що вкладав кошти у бізнес, який вели відповідачі, але якщо кошти спрямовувались на підприємницьку діяльність за результатами якої позивач спільно з відповідачами отримував дохід, то відсутні підстави для висновку про те, що отримані коши мать бути повернуті в солідарному порядку.

У своїй постанові від 02.10.2013 року №6-79цс13 Верховний Суд України зазначив, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України.

У даному спорі не підтверджено належними та достатніми доказами укладення договору позики в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах самого позичальника, як і не підтверджено дійсне використання одержаних за договором коштів в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

В постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №372/1558/16-ц суд касаційної інстанції указує на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання майна за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано.

Ураховуючи все вище викладене суд дійшов висновку про недоведеність виникнення солідарного обов`язку у відповідача ОСОБА_3 стосовно повернення коштів позичених її чоловіком за договором позики, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, які спрямовані до відповідача ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 541, 546, 549, 551, 552, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 65 СК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11.09.2018 року у загальному розмірі 1074442 (один мільйон сімдесят чотири тисячі чотириста сорок дві) грн. 53 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 8987 (вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 29.07.2020 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя -