КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9007/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, постановленого суддею Заставенко М.О. 27 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного концерну «Укроборонпром» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И Л А :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного концерну «Укроборонпром», в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Державного концерну «Укроборонпром» від 20.02.2019 р. № 5-ШР; визнати незаконним та скасувати наказ Державного концерну "Укроборонпром" від 03.05.2019 року № 31-ОС; поновити його на посаді заступника директора Департаменту юридичної підтримки та правової експертизи Концерну; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 54 716,80 грн. та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у сумі 7 200 грн., обґрунтовуючи тим, що 18.04.2018 року позивача було призначено на посаду заступника директора Департаменту юридичної підтримки та правової експертизи в Державному концерні "Укроборонпром". Наказом № 5-ШР від 20.02.2019 року було прийнято рішення про зміни у штатному розписі Концерну, яким було вирішено скоротити лише одну посаду у штатному розписі, а саме посаду, яку займав позивач. Також 20.02.2019 року позивача було попереджено про скорочення займаної ним посади. 03.05.2019 року наказом № 31-ОС позивача було звільнено з ДК "Укроборонпром" за ч. 1 ст. 40 КЗпП. Позивач вважає таке звільнення незаконним та таким, що порушує його трудові права. Так, відповідачем не було розкрито в повному обсязі необхідність змін в організації виробництва і праці, не розкрито для чого саме необхідно було вносити такі зміни в організацію виробництва та чим ці зміни вдосконалять діяльність підприємства або його окремого відділу. Не затверджено належним чином новий штатний розпис. Не запропоновано позивачу іншу роботу та не повідомлено про відсутність інших вакантних посад. Крім того, позивач зазначав про те, що він має переважне право на залишення на посаді, оскільки має високу кваліфікацію та продуктивність, має тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві, яке входить в склад Концерну і в Концерні, є учасником бойових дій.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, мотивуючи тим, що рішення необґрунтоване, зокрема зазначив, що судом не встановлені обставини, які б вказували на наявність дійсних змін в організації виробництва і праці у відповідача; витяги зі штатного розпису, надані відповідачем, суперечили один одному; судом не встановлено факт того, чи дійсно відповідач виконав вимоги ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника; крім того, на думку позивача при розгляді справи взагалі не можна було враховувати докази та аргументи, наведені відповідачем у відзиві, оскільки його було подано з грубим порушенням процесуального законодавства.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідача просили апеляційну с каргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача при його звільненні та не надано доказів порушення його трудових прав.

Колегія суддів в повній мірі погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом ДК «Укроборонпром» № 73-ОС від 17.07.2018 р. ОСОБА_2 був призначений на посаду заступника директора Департаменту юридичної підтримки та правової експертизи Концерну, в порядку переведення з Державної компанії "Укрспецекспорт" (а.с. 53).

20.02.2019 р. наказом ДК «Укроборонпром» № 5-ШР було скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_2 (а.с. 54).

20.02.2019 р. ОСОБА_2 було ознайомлено з наказом ДК «Укроборонпром» № 5-ШР про скорочення посади заступника директора Департаменту юридичної підтримки та правової експертизи (а.с. 55).

Також, 20.02.2019 року ОСОБА_2 було запропоновано посаду начальника юридичного відділу Державного підприємства "Конструкторське бюро`Артилерійське озброєння", яке входить до складу Концерну "Укроборонпром", однак позивач не погодився із запропонованою посадою (а.с. 100).

Наказом № 31-ОС від 03.05.2019 р. ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника директора Департаменту юридичної підтримки та правової експертизи Концерну у зв`язку зі скороченням штату працівників, згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 57).

Дані обставини підтверджені наданими письмовими документами та не оспорюється сторонами.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За приписами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 зі змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз?яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов?язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов?язані з?ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ниморган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що скорочення посади позивача відбулося в рамках змін в організації виробництва і праці.

Відповідно до ст.. 64 Господарського кодексу України власник або уповноважений ним орган має право самостійно визначати штат і чисельність працівників, структуру підприємства.

З урахуванням потреб виробництва відповідач вніс зміни у штатний розпис, скоротивши посаду заступника директора Департаменту юридичної підтримки та правової експертизи в Державному концерні "Укроборонпром", попередивши позивача про наступне вивільнення .

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства та процедури звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці у відповідача, а саме - скорочення штату працівників.

Позивача було завчасно попереджено про наступне звільнення, запропоновано в порядку переведення посаду начальника юридичного відділу Державного підприємства "Конструкторське бюро`Артилерійське озброєння", яке входить до складу Концерну "Укроборонпром", оскільки з моменту попередження позивача про звільнення по день його звільнення в штатному розписі ДК «Оборонпром» не було вакантних посад, які б відповідали кваліфікації позивача.

Колегія суддів вважає, що відповідачем були прийняті всі міри до працевлаштування ОСОБА_2 , однак, він відмовився від запропонованої посади.

Доказів того, що на підприємстві мали місце вакантні посади , які б відповідали кваліфікації позивача, суду не надано.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивача було звільнено без порушення вимог чинного законодавства, ОСОБА_2 не підлягає поновленню на роботі на посаді заступника директора Департаменту юридичної підтримки та правової експертизи, яку було скорочено.

Інші вимоги позивача є похідними від вимоги про поновлення на роботі, а тому у зв`язку із відмовою у поновленні на роботі задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 27 липня 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: