Постанова

Іменем України

20 липня 2020 року

м. Київ

справа № 214/4965/17-ц

провадження № 61-16610св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року в складі судді Прасолова В. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у справі в складі колегії суддів:

Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі й гідності та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 03 квітня 2012 року в приміщенні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу під час судових дебатів учасників справи № 2-3403/11 відповідач ОСОБА_3 сказав: « Я йому в морду дам» та зробив крок в сторону позивача ОСОБА_5 , проте відповідача зупинив адвокат останнього ОСОБА_6 , стримавши його за руку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 своїм висловлюванням та намаганням нанести позивачу тілесні ушкодження, принизив їх честь та гідність, позивачі з урахуванням уточнення позовних вимог, просили стягнути з ОСОБА_3 на свою користь по 20 000,00 грн кожному на відшкодування моральної шкоди, завданої під час судових дебатів в судовому засіданні 03 квітня 2012 року; стягнути з відповідача на їх користь 1 738,81 грн в рахунок повернення судового збору з інфляційними витратами,

3 385,46 грн - компенсацію за відрив від звичайних занять, 110,00 грн за виготовлення копій документів для суду.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що допустивши негативні висловлювання щодо особи батька відповідача, ОСОБА_5 умисно порушив право батька ОСОБА_3 на повагу до його честі та гідності, а тому відповідач мав право на самозахист і реалізував це право шляхом зазначеного вище висловлювання на адресу ОСОБА_5 . Надавши правову оцінку доказам, які подані сторонами, суд першої інстанції зробив висновок, що висловлювання відповідача, яке на думку позивачів, завдало їм моральних страждань, здійснене ОСОБА_3 з метою зупинити образливу поведінку ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції також враховано, що образливі вирази ОСОБА_5 на адресу ОСОБА_3 під час розгляду справи № 2-3403/11 носили наполегливий характер, містилися в наданих позивачами документах, висловлювалися в усній формі. При цьому, ОСОБА_5 ігнорував зауваження головуючого щодо недопустимості у судовому засіданні образ щодо ОСОБА_3 та його родичів.

Твердження позивача ОСОБА_5 про те, що відповідач намагався його вдарити визнані судом недостовірними та такими, що спростовуються показами свідка ОСОБА_6 та аудіо записом судового засідання від 03 квітня 2012 року.

Крім того судом першої інстанції зазначено, що аргументи позивачів про те, що своїми діями та висловлюванням під час судових дебатів 03 квітня 2012 року ОСОБА_3 завдав їм моральної шкоди суперечать тим доказам, які визнані належними, допустимими та достовірними, фактичним обставинам справи, а тому суд вважав ці твердження необґрунтованим, нещирим та надуманим з метою створення штучних підстав для звернення до суду з позовом При цьому судом зазначено, що

ОСОБА_1 не була присутня в судовому засіданні 03 квітня 2012 року, а її суб`єктивна оцінка події, що стала підставою для подачі позову, з урахуванням всіх фактичних обставин, не дає підстав вважати дії відповідача протиправними.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності правових підстав для його задоволення, оскільки фраза: «Я йому в морду дам», яку

ОСОБА_3 сказав ОСОБА_2 не є критикою, оцінкою вчинків, вираженням власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, отже не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Апеляційним судом також зазначено, що адресована позивачу фраза, здійснена відповідачем в судовому засіданні 03 квітня 2012 року, є результатом обурення ОСОБА_3 на негативні висловлювання ОСОБА_2 на адресу батька відповідача, а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно з визначеного статтею 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порядку.

Колегію суддів апеляційного суду також зауважено, що той факт, що відповідач намагався приблизитись до позивача, проте його зупинив адвокат, також не є підставою для судового захисту в розумінні статті 277 ЦК України, оскільки такі дії не є висловлюваннями, що ображали та принижували честь та гідність позивача ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що сказане відповідачем висловлювання та його ривок до ОСОБА_2 щоб його вдарити принизили його, честь і гідність, при цьому це було зроблено в публічній державній установі в присутності суду, що свідчить про цинізм і деспотизм характеру ОСОБА_3 , були відхилені апеляційним судом, оскільки, на думку колегії суддів, така поведінка відповідача є захисною реакцією на дії та висловлювання позивача ОСОБА_2 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслали засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга містить доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зокрема, заявники зазначають, що в судовому засіданні, яке відбулось 03 квітня 2012 року, під час дебатів відповідач образив позивача ОСОБА_5 , сказавши: « Я йому в морду дам» та зробив корок до позивача, що на думку позивачів, є приниженням їх честі та гідності.

Звертають увагу на незаконні, на їх думку, дії суддів, під час розгляду інших справ за їх позовами до ОСОБА_3 . Вказують на безпідставну відмову в задоволенні заяви про відвід судді Просолова В. М. та втрати їх заяви про відвід на підставі якої постановлено ухвалу. У зв`язку із чим просять постановити окрему ухвалу щодо суддів, які розглядали справу та заяву про відвід в судді першої інстанції за умисне знищення заяви про відвід судді Просолова В. М., а також суддів апеляційного суду через їх упередженість та порушення строків розгляду справи.

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, виклавши його у формі пояснень на касаційну скаргу, в якому зазначає про необґрунтованість касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень.

В поясненнях відповідач зазначає суть конфлікту між ним та позивачами та звертає увагу на те, що суди дійшли обґрунтованого висновку, що фраза, адресована позивачу, є результатом його обурення на негативні висловлювання ОСОБА_2 на адресу його батька.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин, розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції, чинній на час її подання, тобто

до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що в 2011 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, який розглядався Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу.

Рішенням Саксаганського районного суду від 03 квітня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції шляхом прослуховування звукозапису виступу в судових дебатах 03 квітня 2012 року встановлено, що ОСОБА_2 заявив, що ОСОБА_3 не проходив військову службу, його дід та батько не служили, стверджував, що батько відповідача в полон не попадав, а здався, згадав сталінські часи.

Після виступу ОСОБА_2 , виступаючи у судових дебатах, ОСОБА_3 звертаючись до суду, заявив з приводу образ батька, що терпіти не збирається і що, якщо ще раз скаже з приводу його батька, він підніметься та вдарить ОСОБА_2 , вживши при цьому слово « морда ».

Звертаючись до суду з позовом в справі, що переглядається, позивачі посилалися на те, що в судовому засіданні, яке відбулось 03 квітня 2012 року, під час дебатів, відповідач образив позивача ОСОБА_2 , сказавши: « Я йому в морду дам» та кинувся на позивача, при цьому суддя зауважень відповідачу не зробила, що, на думку позивачів, є приниженням їх гідності та завдало їм моральної шкоди.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною першою статті 81 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України , в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій,предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши, що фраза, висловлена ОСОБА_3 , яка була адресована позивачу ОСОБА_2 в судовому засіданні 03 квітня 2012 року, є результатом обурення відповідача на негативні висловлювання останнього на адресу батька ОСОБА_3 , при цьому доказів того, що через висловлювання відповідача позивачам завдана моральна шкода останніми не надано, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для постановлення окремої ухвали щодо суддів попередніх інстанцій через втрату заяви про відвід судді Просолова В. М. відхиляються Верховним Судом, з огляду на наступне.

Частиною десятою статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які б свідчили про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а містить лише посилання на відсутність в матеріалах справи заяви позивачів про відвід судді Просолова В. М., що не може вважатися порушенням норм процесуального права. Заява позивачів розглянута в порядку, передбаченому процесуальним законом, ухвала про відмову в задоволенні цієї заяви наявна в матеріалах справи. Інших аргументів щодо наявності підстав для постановлення окремої ухвали в порядку частини десятої статті 262 ЦПК України касаційна скарга не містить.

Посилання заявників на упередженість колегії суддів апеляційного суду є безпідставними та недоведеними, при цьому позивачі не були позбавлені права заявити відвід колегії суддів суду апеляційної інстанції в разі наявності об`єктивних причин, проте своїм процесуальним правом не скористались.

Доводи касаційної скарги щодо обставин справи та підстав для звернення до суду з цим позовом були предметом оцінки судами попередні інстанцій, які на підставі повного та всебічного розгляду справи відхилили ці доводи в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень. Верховний Суд не вбачає підстав повторно відповідати на ті самі аргументи.

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, а лише зводяться до незгоди позивачів з результатом розгляду їхніх позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик