Номер провадження: 22-ц/813/5939/20
Номер справи місцевого суду: 505/835/18
Головуючий у першій інстанції Павловська Г. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Речицького Володимира Вікторовича на ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року про відмову у забезпеченні позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2017 року ОСОБА_1 надав під розписку ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 20 000 грн., які останній зобов"язався повернути до 18 січня 2018 року. У зв"язку з тим, що до цього часу відповідач борг не повертає, позивач змушений звернутися до суду. Ціна позову, з урахуванням позовних вимог становить 33 471, 34 грн.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі.

Вподальшому, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0409, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 229, номер запису про право власності 34584135, розташовану в межах території Подільського району Одеської області, яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та заборонити останньому, а також органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії щодо зазначеної земельної ділянки, включаючи зміну цільового призначення, її поділ чи об"єднання з іншими ділянками, здійснювати реєстраційні дії.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Речицький Володимир Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року та задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Належним чином повідомлені учасники справи, в судове засідання, призначене на 07 липня 2020 року на 15 годину 00 хвилин не з"явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.4 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заходи, які просив застосувати позивач, не співмірні позовним вимогами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно виник спір з-приводу боргу за розпискою.

При цьому, заявник, у якості забезпечення позову, просив накласти арешт на земельну ділянку, яка належить відповідачу.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2020 року, відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу „Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення", виданого 02 жовтня 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області.

Колегія суддів виходить з такого.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст.3 Земельного кодексу України).

За нормою ст.90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку. Передавати її в оренду, заставу, спадщину.

На даний час відповідно до пункту 15 розділу Х перехідних положень Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, земель, що перейшли до комунальної власності відповідно до пункту 21 цього розділу або передані до комунальної власності відповідно до статті 14-1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Виходячи з вищевикладеного, нормами чинного земельного законодавства встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, крім передачі їх у спадщину, обміну та вилучення (викупу) для суспільних потреб.

На земельні ділянки, отримані в порядку частин 6-9 ст.118 Земельного кодексу України, з цільовим призначенням „для ведення садівництва" та „для ведення особистого селянського господарства" мораторій не розповсюджується.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на земельну ділянку у відповідача виникло шляхом приватизації на підставі наказу „Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення", а отже на таку земельну ділянку дія мораторія не поширюється і відповідач може вільно нею розпоряджатися.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належну відповідачу приватизовану земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та забороною вчиняти реєстраційні дії є обгрунтованою та такою, що відповідає нормам закону.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо неспівмірності заходів забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, ціна спірної земельної ділянки, площею 2 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Подільський район, Борщівська сільська рада (за межами населеного пункту) станом на 18 лютого 2020 року складає 42 590, 95 грн. (а.с.15), а ціна позову, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.02.2020 року становить 33 471, 34 грн. Таким чином різниця між нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки та розміром позовних вимог є незначною. Крім того, ціна земельної ділянки з кожнем разом може змінюватися, як в сторону зменшення так і в сторону збільшення. А оскільки між сторонами дійсно виник спір і існує загроза невиконання відповідачем у добровільному порядку рішення суду, то у суду не було підстав для відмови у задоволенні такого клопотання з підстав не співмірності, враховуючи при цьому що відчуження земельної ділянки дійсно може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року про відмову у забезпеченні позову скасуванню з прийняттям постанови про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Оскільки забезпечення позову апеляційним судом вжито за наслідками перегляду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, дана постанова апеляційного суду в розумінні ст. ст. 353, 389 ЦПК України, касаційному оскарженню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, ч.1 ст. 376, 381, 383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Речицького Володимира Вікторовича - задовольнити.

Ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року про відмову у забезпеченні позову - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0409, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 229, номер запису про право власності 34584135, розташовану в межах території Подільського району Одеської області, яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0409, включаючи зміну цільового призначення, її поділ чи об"єднання з іншими ділянками, здійснювати будь-які інші реєстраційні дії.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 17.07.2020 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова