Провадження № 2/359/1835/20
Справа № 359/2823/20
РІШЕННЯ

Іменем України

24 липня 2020 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

секретаря Русан А.М.

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориспіль Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

08 квітня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, яким просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину автомобіля Toyota Auris, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Вимоги обґрунтовано тим, що сторони у справі з 16 грудня 2008 року по 14 березня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними, за спільні кошти подружжя набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Toyota Auris, державний номерний знак НОМЕР_1 . Право власності на дані об`єкти нерухомого та рухомого майна заре5єстровано на імя ОСОБА_4 .

Після розірвання шлюбу позивач лишився проживати у спірній квартирі, а ОСОБА_4 , разом з дітьми, переїхала на постійне проживання до своїх батьків. Автомобіль Toyota ОСОБА_5 , державний номерний знак НОМЕР_1 , лишився у її користуванні.

За останній час між сторонами виникла суперечка щодо користування та проживання ОСОБА_3 квартирою, оскільки відповідач не визнає його прав на це майно та просить виїхати з оселі, щоб ОСОБА_4 мала можливість здавати квартиру в оренду.

Зважаючи на вказане позивач звернувся до суду для вирішення спору та, посилаючись на вимоги ст. 60, 68, 69 Сімейного кодексу України, просить визнати право власності на Ѕ частини квартири та автомобіля.

12 травня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, у зв`язку з чим призначено підготовче судове засідання на 17 червня 2020 року.

15 червня 2020 року від ОСОБА_4 надійшов відзив у справі, яким відповідач просила відмовити у задоволені позову з наступних підстав. Вважає, що позивачем, всупереч Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів невірно визначено вартість автомобіля і це суттєво впливає на вирішення спору по суті. Вартість квартири визначено лише на підставі акту прийому передачі квартири від 20 лютого 2017 року, що є додатком до договору купівлі продажу майнових прав № 12 від 18 січня 2016 року. Також зазначила, що позивач, при зверненні до суду з позовом, діє недобросовісно, оскільки не повідомив суду про придбання сторонами під час шлюбу і іншого автомобіля (Renault Master, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ), яким ОСОБА_3 27 лютого 2018 року, без згоди ОСОБА_4 відчужив на підставі договору комісії № 5788/18/002815.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Натомість уповноважив представляти власні інтереси в суді захисника Власенка С.П.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач доводи, наведені у відзиві на позовну заяву підтримала і з цих підстав просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Представник відповідача підтримав доводи ОСОБА_4 та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши надані сторонами пояснення, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, та давши їм повну та всебічну оцінку, прийшов наступного висновку.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона, відповідно вимог ч. 3, 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

При розгляді справи судом встановлено, що 16 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області. Подружжю присвоєно єдине прізвище ОСОБА_7 . Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 16 лютого 2008 року (а.с. 3).

Від шлюбу у сторін народились дві доньки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданого 08 травня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 виданого 11 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с. 4, 5).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Дане судове рішення набуло законної сили 24 квітня 2018 року (а.с. 6).

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що 18 січня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Моноліт плюс» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу майнових прав № 12, згідно якого покупець придбав майнові права щодо квартири АДРЕСА_2 (а.с. 7-8).

Згідно Акту прийому передачі майнових прав на квартиру від 20 лютого 2017 року до договір купівлі - продажу майнових прав № 12 від 18 січня 2016 року покупцем ОСОБА_4 сплачено повну вартість майна в розмірі 508345 грн. 20 коп., у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю «Моноліт плюс» передало їй майнові права на вищевказану квартиру (а.с. 9).

Право власності, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 квітня 2017 року за № 84351531, на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 10).

Крім того, за час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність автомобіль Toyota Auris, державний номерний знак НОМЕР_1 , який 05 жовтня 2011 року зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 .. Наведене підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с. 56).

Відповідно п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Своїми поясненнями ОСОБА_4 визнала і не заперечувала той факт, що сторонами за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Toyota Auris, державний номерний знак НОМЕР_1 . Дане майно, з моменту набуття у власність, зареєстровано на її ім`я та не вибуло у володіння інших осіб.

Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільність їх визнання.

У суду відсутні сумніви щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання відповідачем.

Відповідно п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

За п.25 вказаної Постанови вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України № 6-2670цс16, № 6037цс13, № 6-2784цс15.

Враховуючи, що спірне майно придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбу і суду не надано доказів набуття цього майна за рахунок особистих коштів одного з подружжя, чи набуття у власність на підставі договору дарування або в порядку спадкування, суд приходить висновку, що спірні квартира та автомобіль є спільним майном сторін в рівних частках.

Доводи відповідача та її захисника щодо набуття у власність подружжя також іншого автомобіля, а саме Renault Master, державний номерний знак НОМЕР_2 , який позивачем без згоди ОСОБА_4 відчужено 27 лютого 2018 року ОСОБА_10 на підставі договору купівлі продажу автомобіля та договору комісії за № 5788/18/002815 (а.с. 65, 66) та у зв`язку з цим, необхідністs поділу грошових коштів, отриманих за наслідком даного правочину, суд не приймає до розгляду і вирішення по суті виходячи з наступного.

Суд, відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно ч. 1-3 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Наведене право було роз`яснено відповідачу в ухвалі про відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання, проте відповідач та її представник не скористались даним правом та не подали до суду зустрічного позову. Зважаючи на вказане, суд позбавлений можливості вирішити спір між сторонами щодо іншого рухомого чи нерухомого майна або аліментів.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.

При звернені до суду з даним позовом ОСОБА_3 сплатив судовий збір в розмірі 3525 грн. 93 коп. Наведене підтверджується квитанцією № 0.0..1 та № 0.0..1 від 08 квітня 2020 року та 06 травня 2020 року (а.с. 15, 25а).

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Зважаючи на вказане, з відповідача на користь позивача на підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 3525 грн. 93 коп..

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2, п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», п. 22-25, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст. 57-71 Сімейного кодексу України, ст. 12, 13, 15, 16, 76-82, 133, 141, 193, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину автомобіля Toyota Auris, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину автомобіля Toyota Auris, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 липня 2020 року.

Суддя Яковлєва Л.В.