ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2430/19 Номер провадження 22-ц/814/1687/20Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 17 березня 2018 року надав відповідачу грошові кошти в розмірі 1700 євро та 445 доларів США. Передача грошових коштів була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів, згідно якої грошові кошти мають бути повернуті позивачу до 01 липня 2018 року. Так, станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала, кошти в повному обсязі не повернула. ОСОБА_1 повертала кошти частинами, відтак сума, яка залишилася не повернутою станом на 23 жовтня 2019 року становить 1373 євро.

Просив стягнути з відповідача грошові кошти за борговою розпискою від 17 березня 2018 року в розмірі 1373 євро, що становить 38 169,40 грн. станом на 01 липня 2018 та 3% річних в сумі 1531 грн та 768,40 грн. судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 17 березня 2018 року у сумі 38 169,40 грн., трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - 1 531 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 , яка у апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що кошти позичала у ОСОБА_3 , а розписку писала на ім`я ОСОБА_2 оскільки саме через нього повинна була повертати позичені кошти, а тому кошти має повертати саме ОСОБА_3 . Крім того, зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано квитанцію від 20 грудня 2016 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклик у сторін

Згідно частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 38 169,40 грн. та беручи до уваги положення частини 13 статті 7, статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до оригіналу розписки від 17 березня 2018 року написаної ОСОБА_1 власноручно, вона отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1700 євро та 445 доларів США. Згідно розписки строк повернення грошових коштів становив до 01 липня 2018 року по курсу продажу валют банківських установ.

Відповідач повернула кошти частково, про що свідчить розрахунок написаний позивачем на звороті розписки та засвідчений підписом відповідачки (а.с.5 на звороті). Так ОСОБА_1 повернула 17 березня 2018 року кошти в сумі 445 доларів США та 80 євро. В період з травня по грудень 2018 року відповідач повертала кошти в гривнях, що в еквіваленті, як зазначив позивач на загальну суму становить 247 євро. Сума яка залишилася неповернутою 1373 євро (1700-80-247=1373), що в гривневому еквіваленті складає 38169,40 гривень (1373 євро х 27,8- курс євро).

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанцій правильно встановив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, при цьому позичальником у визначені строки кошти, отримані у позику повністю не повернуті, що свідчить про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суми неповернутої заборгованості, а також трьох проценти річних від простроченої суми, відповідно до положень статті 625 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу, що висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції висловленій в пункті 49 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 340/385/17).

Щодо доводів апеляційної скарги

Безпідставними є посилання ОСОБА_1 на те, що вона одержала в позику кошти саме від ОСОБА_3 , а не від позивача, оскільки як вбачається з розписки саме ОСОБА_2 зазначений, як особа, що надала кошти, а тому саме перед останнім у відповідача виник обов`язок щодо повернення коштів.

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що судом першої інстанції не взято до уваги квитанцію від 20 грудня 2016 року є необґрунтованими зважаючи, що спірні правовідносини між сторонами виникли 17 березня 2018 року тобто після сплати коштів за вказаною квитанцією.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції вістуні.

Щодо судових витрат

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 травня 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 23 липня 2020 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Г.Л. Карпушин

Т.В. Одринська