Справа №442/2539/20
Провадження №2/442/810/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 липня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючої - судді Грицай М.М.,
з участю секретаря Антоненко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування будинком,-
30.04.2020 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову, вказує на те, що вона є власником вказаного будинку, де зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , 1976 року народження. Однак, такий не проживає за вказаною адресою більше 20 років, про що також свідчить акт Верхньодорожівської сільської ради. Він добровільно залишив житло, його речі у будинку відсутні. Такий має інше місце проживання. Перешкод у користуванні житлом йому не чинилось.
Формальна реєстрація відповідача перешкоджає їй вільно розпоряджатись житлом.
Ухвалою від 09.06.2020 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням ( викликом) сторін.
Позивач у судове засідання не з`явилася, попередньо, 12.05.2020, подавши суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю, просить такі задоволити. Не заперечила щодо винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився і не повідомив суду про причини своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про місце, день та час розгляду справи, зокрема через сайт суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 25.07.2012 державним нотаріусом Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори Москалик Л.П. ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що в АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 , який попередньо належав ОСОБА_3 (матері).
Згідно даних будинкової книжки, у такому будинку є зареєстрованим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17.11.1992.
Відповідно до акту обстеження від 23.04.2020 за №139, складеного Верхньодорожівською сільською радою Дрогобицького району Львівської області, встановлено, що ОСОБА_2 фактично не проживає у будинку, що по АДРЕСА_1 з 1998 року і по даний час.
Поряд з цим, як вбачається зі свідоцтв про народження позивача та відповідача, батьками таких є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , отже, сторони є один для одного братом та сестрою.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна.
Судом встановлено, що відповідач також член сім`ї (родич) колишнього власника, який за такого власника згодою був зареєстрований у спірному будинку.
Отже, право відповідача на користування спірною квартирою виникло за згодою ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Відтак, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.
Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені на користування житлом.
Права відповідача, який не є власником спірного будинку, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.
З врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст.391 ЦК України, суд вважає, що реєстрація у житловому приміщенні відповідача за відсутності для того передбачених законом підстав, є перешкодою у користуванні позивачем зазначеним будинком. Таким чином, позов є підставним та підлягає до задоволення.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, сплачений позивачем судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.4, 7, 10, 81, 141,263 266, 282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 задоволити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 840,80 гривень сплаченого судового збору.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.07.2020.

Суддя Грицай М.М.