Дата документу 16.07.2020
Справа № 334/5860/17
Провадження № 2/334/222/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Виконавчого комітету Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення Запорізької міської ради щодо приватизації земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення Запорізької міської ради №72/225 від 28.10.2009 року щодо приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий номер :04:022:0278 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначив, що на підставі договору № 3773.к купівлі-продажу нерухомості від 05 серпня 1996 року позивач набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

28 жовтня 2009 року Запорізька міська рада прийняла рішення № 72/225 Про передачу громадянам у власність та в оренду земельних ділянок в Ленінському районі міста Запоріжжя (кадастровий квартал номер :04:022).

Рішенням №72/225 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право громадян на земельні ділянки в межах кадастрового кварталу № :04:022 та передано громадянам у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), під садівництво, а також в оренду строком на десять років для городництва, що вказані у додатках 1, 2, 3 згідно з переліком.

На підставі цього рішення, відповідно пункту 25 Переліку, позивач набув право власності на присадибну ділянку АДРЕСА_2 , кадастровий №:04:022:0279 та отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 338600.

Відповідно пункту 24 Переліку до рішення № 72/225, третя особа за позовом - ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий №:04:022:0278, площею 0,0591га, яка сформована із земельної ділянки, наданої раніше для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд (садиби) і зареєстрована в ОП ЗМБТІ, площею 0,0502 га та земельної ділянки площею 0,0089 га, яка перебувала в комунальній власності та спільно використовувалась власниками суміжних садиб для проходу, проїзду, як велосипедом, так й іншим транспортом, тобто мала режим проїзду між садибою позивача до садиби ОСОБА_2 .

З початком весняно-літнього сезону ОСОБА_2 розпочав роботи по огородженню та облаштуванню своєї земельної ділянки. Він встановив хвіртку, яка перекрила доступ до проїзду, що позбавила позивача можливості користуватись проїздом та обслуговувати, підтримувати в належному стані мережу вводу до його садиби газопостачання, яка розташована в цьому проїзді.

Вважає, що землевпорядна документація щодо земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий № :04:022:0278 є такою, що не відповідає вимогам ст..83 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Запорізької міської ради від 28 жовтня 2009 року № 72/225 в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий №:04:022:0278 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Також позивач просить визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду та поновити його, оскільки він не був обізнаний зі змістом рішення 72/225 в частині затвердження землевпорядної документації щодо земельної ділянки кадастровий № :04:022:0278, доки не звернувся до суду у 2016 році із позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

За клопотання позивача від 18.12.2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Запорізьку міську раду.

Позивачем подано уточнену позовну заяву від 24.10.2018р., відповідно до якої позивач додатково зазначив, що погодження меж суміжних земельних ділянок з власниками та складання відповідних актів відбувалось в 2003 році. Межі земельних ділянок погоджувались з урахуванням існування проїзду, який є землею загального користування населеного пункту, перебував у спільному користуванні власників суміжних земельних ділянок, технічних, аварійно-рятувальних служб та інших. На момент погодження меж жодних ознак спроби передати ділянку вказаного проїзду у приватну власність ОСОБА_2 чи іншій особі не існувало, в тому числі й не було ні хвіртки, ні брами (воріт) тощо.

В судовому засіданні позивач підтримав уточнений позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник Запорізької міської ради та виконавчого комітету Запорізької міської ради просив залишити позов без задоволення з підстав, викладених запереченнях на позов, в яких зазначено, що позовна заява подана до Виконавчого комітету Запорізької міської ради, який не затверджував спірне рішення, крім того є окремою юридичною особою, у зв`язку з чим позовну заяву подано до неналежного відповідача. Приватизація спірної земельної ділянки відбулася з дотриманням вимог закону. Оскільки на теперішній час рішення Запорізької міської ради було фактично виконано, а саме, ОСОБА_2 отримано Державний акт на земельну ділянку, тому відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_2 , який не залучений позивачем до участі у справі в якості відповідача, його права власності, яке охороняється Конституцією України. Також просить застосувати строки позовної давності, які сплинули на час звернення з позовом до суду, оскільки поважних причин для поновлення строку позовної давності позивачем не надано.

Представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Сніжко І.О. проти позову заперечував, надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, позивач при звернені із позовом до суду обґрунтовує його тим, що на момент прийняття рішення міськрадою 28.10.2009 року земельна ділянка, кадастровий № :04:022:0278 відносилась до земель загального користування, які відповідно до вимог ч.4 ст.83 Земельного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність. В той же час позивач зазначає, що земельна ділянка (кадастровий номер :04:022:0278) перебувала у комунальній власності та спільно використовувалась власниками суміжних садиб, в тому числі й позивачем, на підтвердження чого посилається на зміст технічних паспортів на житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Проте технічні паспорти на житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 складались у 1990 та у 1996 роках, відповідно до вимог Інструкції, затвердженої наказом ЦСУ СРСР від 15.07.1980р., №380, якою не передбачено відображення на планах земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки, земель загального користування населених пунктів. Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що спірна земельна ділянка до моменту передання її у власність ОСОБА_2 відносилась до місць загального користування, а саме до «проїздів». Тобто, даний проїзд був призначений для користування ним невизначеним колом осіб територіальної громади міста Запоріжжя, в тому числі і позивачем як учасником територіальної громади, що не відповідає дійсності і не підтверджується жодними документами. Просить в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши у сукупності надані докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору № 3773.к купівлі-продажу нерухомості від 05 серпня 1996 року набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2

28 жовтня 2009 року рішенням Запорізької міської ради № 72/225 Про передачу громадянам у власність та в оренду земельних ділянок в Ленінському районі м. Запоріжжя (кадастровий квартал №:04:022) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право громадян на земельні ділянки в межах кадастрового кварталу № :04:022 та передано громадянам у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), під садівництво, а також в оренду строком на десять років для городництва, що вказані у додатках 1, 2, 3 згідно з переліком.

Відповідно до п.24 Переліку до Рішення № 72/225, ОСОБА_2 , який є власником садиби по АДРЕСА_1 , набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:022:0278, площею 0,0591 га, яка сформована із земельної ділянки, яка була раніше надана для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд (садиби) і зареєстрована в ОП ЗМБТІ, площею 0,0502 га та земельної ділянки площею 0,0089 га, яка перебувала в комунальній власності (а.с.5).

Відповідно до п.25 Переліку до Рішення № 72/225, ОСОБА_1 , який є власником садиби по АДРЕСА_2 , набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:022:0279, площею 0,0334 га, яка сформована із земельної ділянки площею 0,0339 га, яка була раніше надана для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд (садиби) і зареєстрована в ОП ЗМБТІ (а.с.5).

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст..78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вимоги позову ґрунтуються на тому, що Запорізька міська рада своїм рішенням № 72/225 від 28.10.2009 року надала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0089 га, яка перебувала у загальному користуванні, і що межі земельних ділянок без урахування існування проїзду, який є землею загального користування населеного пункту, позивачем не погоджувалися.

В якості доказів цього позивач посилається на копію технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 12.02.1990, у якому на плані земельної ділянки зазначена ділянка «проїзд», та на копію технічного паспорту станом на 30.07.1996 на житловий будинок АДРЕСА_2 , у якому на плані земельної ділянки зазначена ділянка «в`їзд».

Виходячи з положень «Инструкции о порядке проведения технической инвентаризации жилищного фонда», затвердженої наказом ЦСУ СРСР від 15.07.85 № 380, та Інструкції по технічній паспортизації жилих будинків державного і громадського фонду та фонду житлово-будівельних кооперативів у міській і сільській місцевостях України, затверджену наказом Держжитлокомунгоспу України від 31.12.91 № 136, які були чинними на час складання вищезазначених технічних паспортів на житлові будинки, вони не передбачали відображення на планах земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки, земель загального користування населених пунктів в розумінні статті 4 Земельного кодексу України, зокрема проїздів.

Таким чином, копії технічних паспортів не містять інформації щодо належності спірної частини земельної ділянки до земель загального користування, крім того, не являються офіційними документами з цього питання, а відтак, не є належними доказами у справі.

Належних доказів того, що частина спірної земельної ділянки площею 0,0089 га, яка перебувала в комунальній власності, належала до земель загального користування як проїзд, в розумінні ч.4 ст. 83 ЗК України, позивачем не надано.

Відповідно до ст.ст. 116, 123 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі - надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

З огляду на те, що порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено ст. 118 ЗК України, то із вимог закону вбачається, що для приватизації земельної ділянки необхідним є встановлення та узгодження її розмірів.

Відповідно до ст.55 ЗУ «Про землеустрій» у разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, в тому числі, план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Відповідно до п. б ч. 2 ст.198 ЗК України, кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок.

При цьому, ст. 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося.

В якості доказів суду надано копії актів погодження меж земельної ділянки.

Згідно акту узгодження меж землекористувачів суміжних ділянок з ділянкою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , який мешкає в АДРЕСА_2 , підписав цей акт без будь-яких зауважень (а.с.70).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Будь-яких доказів того, що Запорізька міська рада діяла з порушеннями вимог закону під час прийняття оспорюваного рішення, позивачем не надано і судом не встановлено.

Також судом не встановлено порушення прав позивача Виконавчим комітетом Запорізької міської ради, до якого в тому числі пред`явлено позов.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості і безпідставності.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 89, 259, 263, 265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Виконавчого комітету Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення Запорізької міської ради щодо приватизації земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.