МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 467/19/19
Провадження № 22-ц/812/1111/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі прокурора - Цвікілевич Н.В.,

відповідача - ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кологривої Т.М. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах Южноукраїнської міської ради, Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2019 року керівник Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Южноукраїнської міської ради, комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказами виконуючого обов`язки головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_1 від 03.08.2017р. № 153-0 та від 04.08.2017р. № 154-0 звільнено ОСОБА_3 з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи, та ОСОБА_4 - з посади головного інженера комунального закладу. Зазначені звільнення здійснені з порушенням вимог закону та судом вказаних осіб поновлено на посадах.

Так, рішенням Южноукраїнського міського суду від 06.02.2018р. у справі №486/903/17,зі змінами, внесеними рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 16.05.2018р., ОСОБА_3 поновлено на раніше займаній посаді заступника головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» та стягнуто з комунального закладу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 86 466,92 грн.

Рішенням Южноукраїнського міського суду від 07.02.2018р. у справі №486/971/17, залишеним без змін апеляційною інстанцією, ОСОБА_4 поновлено на раніше займаній посаді головного інженера КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» та стягнуто з комунального закладу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 58 469,56 грн.

На виконання судових рішень наказами виконуючого обов`язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поновлено на раніше займаних посадах та у липні і червні 2018 року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Таким чином, є доведеним встановлений судом факт, що звільнення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 із займаних посад було здійснено виконуючим обов`язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_1 з порушенням вимог трудового законодавства.

Позивач стверджує, що порушення, яке зумовило поновлення працівників на роботі та виплату в зв`язку з цим коштів на загальну суму 144 936,48 грн., допущені з вини виконуючого обов`язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_1, що також доведено у судовому порядку.

Отже, оскільки звільнення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відбулося з порушенням закону, то у винної в цьому особи - виконуючого обов`язки головного лікаря КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_1 виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу, яким є Южноукраїнська міська рада Миколаївської області.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.3, 7.1, 7.2 статуту КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради № 1182 від 07.06.2018р., він є закладом лікувально-профілактичного профілю і належить до комунальної власності територіальної громади міста Южноукраїнська. Заклад є неприбутковим і фінансується за рахунок державного та міського бюджетів, надходжень з платних послуг, що надаються населенню згідно чинного законодавства, благодійних і спонсорських внесків, гуманітарної допомоги, інших джерел не заборонених законодавством. Управління майном закладу здійснює Южноукраїнська міська рада-засновник. Поточне керівництво закладу здійснює головний лікар.

Таким чином, саме Южноукраїнська міська рада є органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Водночас, не зважаючи на те, що виконання рішень Южноукраїнського міського суду від 06.02.2018 у справі №486/903/17 та від 07.02.2018 у справі №486/971/17 здійснено за рахунок бюджетних коштів, Южноукраїнською міською радою дотепер не вжито жодних заходів до стягнення з ОСОБА_1 коштів, сплачених незаконно звільненим працівникам, що свідчить про невиконання міською радою повноважень із захисту інтересів держави в суді та стало підставою для їх представництва прокурором.

Також посилався на те, що наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню.

Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кошти за час вимушеного прогулу виплачено 11.06.2018р., прокурором дану позовну заяву подано в межах встановлених строків.

У відповідності до абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Первомайською місцевою прокуратурою листом повідомлено Южноукраїнську міську раду та комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» про пред`явлення позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», положення Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, прокурор просив стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення працівників в сумі 144 936,48 грн., з яких: шкоду, заподіяну незаконним звільненням ОСОБА_4 в сумі 58 469,56 грн., шкоду, заподіяну незаконним звільненням ОСОБА_3 в сумі 86 466,92 грн. А також стягнути з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір за подачу позову.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 лютого 2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» комунальне некомерційне підприємство «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року позов керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах Южноукраїнської міської ради, комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівників у розмірі 144 936 грн. 48 коп., в тому числі заподіяну внаслідок незаконного звільнення: ОСОБА_4 в сумі 58469 грн. 56 коп., ОСОБА_3 в сумі 86466 грн. 92 коп. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Миколаївської області сплачений за подачу позову судовий збір у розмірі 2174грн. 05 коп.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на інші обставини справи, що є істотними для правильного вирішення спору. Так, матеріалами справи підтверджується, що в основу оскаржуваного рішення суд першої інстанції поклав рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 лютого 2018 року у справі №486/903/17 та рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2018 року у справі №486/971/17. Проте суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач до участі у згаданих справах не залучався та участі не брав.

Згідно п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами) передбачене обов`язкове притягнення до участі в справі про поновлення на роботі службову особу, на яку покладається обов`язок відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну в зв`язку з оплатою незаконно звільненому або переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи.

Отже, суд першої інстанції вирішуючи заявлені прокурором вимоги мав виходити з того, що оскільки відповідач не залучався як третя особа без самостійних вимог до участі у розгляді справ про незаконне звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , рішення судів у цих справах не може мати стосовно нього наслідків, визначених ч. 4 ст. 82 ЦГІК України.

За таких обставин, на погляд апелянта, рішення суду першої інстанції в частині покладення на відповідача обов`язку покрити шкоду, заподіяну Комунальному некомерційному підприємству «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», яке є правонаступником Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу, постановлене не на підставі належним чином оцінених доказів, оскільки суд першої інстанції, керуючись ст. 237 КЗпП України, поклав зобов`язання на відповідача, який не брав участі у справах щодо поновлення незаконно звільнених осіб на роботі, до участі у цих справах не залучався ні у якості відповідача, ні третьої особи на боці відповідача, що є неприпустимим та прямо суперечить чинному процесуальному закону.

Крім того, суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення помилково не врахував, що при визначенні строку вимушеного прогулу, а відтак і при визначенні розміру сум до стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у судових рішеннях по справах № 486/971/18 та № 486/903/17 суд окремо вказав на тривалий розгляд справ із-за неналежної поведінки сторін, яка була спрямована на затягування розгляду справ, в чому об`єктивно відсутня вина відповідача у справі, що розглядається. Проте в оскаржуваному рішенні суд фактично поклав на відповідача відповідальність за неналежну поведінку сторін у інших справах, шляхом покладення на нього обов`язку відшкодувати заробіток незаконно звільнених осіб за весь час розгляду зазначених справ в суді, що є неприпустимим.

Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні хоча і зазначив, проте не взяв до уваги, що відповідач власну вину у незаконному звільненні працівників не визнавав, посилався на те, що фактично у спірний період тимчасово виконував обов`язки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», що взагалі не передбачено Статутом підприємства, службовою особою, винною у незаконному звільненні працівників, називав іншого виконувача обов`язків головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» - ОСОБА_9, яка фактично і була ініціатором та виконавцем процедури скорочення штату лікарні та звільнення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Саме за підписом іншого виконувача обов`язків головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» - ОСОБА_9 видавалися накази про попередження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про їх звільнення, а також наказ про оптимізацію штатного розпису Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», яким виводилися із штату лікарні займані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посади.

Більше того, апелянт вважає, що судом першої інстанції взагалі не було проаналізовані посадова інструкція відповідача та Статут Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», на предмет, чи входило до кола обов`язків відповідача, як тимчасово виконуючого обов`язки головного лікаря, вирішувати питання про звільнення працівників.

За таких обставин, при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції зобов`язаний був врахувати роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у п. 33 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, яку може бути покладено при допущенні ними в цих випадках порушення закону.

Отже, покладаючи на службову особу передбачену зазначеною статтею матеріальну відповідальність, суд має перевірити, чи було в її діях порушення закону. До того ж, оскільки конкретний зміст поняття порушення закону ст. 237 КЗпП не розкривається, отже суд зобов`язаний вирішувати це питання в кожному окремому випадку залежно від фактичних обставин справи.

Також апелянт критично ставиться до твердження суду першої інстанції щодо нанесення ним шкоди Комунальному некомерційному підприємству «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» у зв`язку із здійсненням виплати втраченого за час вимушеного прогулу заробітку поновленим на посаді працівникам, оскільки матеріалами справи підтверджується, що виплата коштів поновленим на роботі працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відбулася із фонду економії заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» (листи комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 30 травня 2018 року та департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради від 01 червня 2018 року за № 3343/05-01 -00). Так, частина з коштів міського бюджету була виділена Комунальному некомерційному підприємству «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» на початку бюджетного року на утримання його працівників, зокрема з урахуванням заробітної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , , яка і була їм сплачена після їх поновлення на роботі.

Жодних доказів наявності заборгованості по виділеним Комунальному некомерційному підприємству «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» коштам на кінець звітного періоду позивачем суду надано не було.

Відтак, відповідач взагалі не вбачає факту заподіяння шкоди Комунальному некомерційному підприємству «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» та/або Южноукраїнській міській раді.

Таким чином, оскільки прокурором не надано доказів щодо заподіяння шкоди Комунальному некомерційному підприємству «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» або Южноукраїнській міській раді від сплати третім особам заробітної плати за час їх вимушеного прогулу, так як виплати здійснені в межах затверджених бюджетних призначень, вважає, що прокурором не доведено порушення відповідачем прав та законних інтересів Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» або Южноукраїнської міської ради за вказаних у позові обставин, за захистом яких звернуся до суду прокурор.

Від заступника керівника місцевої прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення з огляду на те, що посилання апелянта на обставину не залучення його до участі в судовому розгляді в справах №486/903/17 та №486/971/17 у якості третьої особи, що, на його думку, є підставою вважати про неможливість спричинення прийняттям таких рішень будь-яких юридичних наслідків для ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки, дійсно, ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте, у даному випадку обставини незаконності прийняття рішень про звільнення працівників встановлено щодо КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», від імені якого, в силу п. п. 7.1, 7.4 Статуту комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради №428 від 01.12.2016р., та розпорядження Южноукраїнського міського голови №47-р від 01.03.2017р., при прийнятті визнаних незаконних наказів виступав саме відповідач.

За таких обставин незаконність прийняття наказів від 03.08.2017р. №153-0 та від 04.08.2017р. №154-0 встановлена саме стосовно ОСОБА_1 , як службової особи комунального некомерційного підприємства, а тому не потребує додаткового доведення в суді.

Разом з тим, оскільки предметом розгляду справ №486/903/17 та №486/971/17 було визнання незаконними наказів, прийнятих відповідачем від імені КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підприємства, а не з відповідача, визначені положеннями ст. 54 ЦПК України обставини для залучення ОСОБА_1 в якості третьої особи були відсутні.

Вказану позицію підтверджують чисельні постанови Верховного Суду, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2018р. у справі № 760/9748/15-ц та Верховного суду від 02.10.2019р. у справі №127/1778/18, від 15.04.2020р. у справі №638/3055/17, від 01.06.2020р. у справі №331/106/17, та багатьох інших, у яких справи про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу розглядались без залучення третіх осіб - службовців, якими прийнято незаконні накази про звільнення, - за наявності потенційної можливості подальшого звернення до них із позовами про стягнення сплачених сум у регресному порядку, яка в багатьох випадках реалізується.

Також вважає необґрунтованими твердження представника відповідача про неврахування Арбузинський районним судом Миколаївської області обставин утворення розміру вимушеного прогулу звільнених працівників, стягнутих судами у справах № 486/903/17 та № 486/971/17, внаслідок затягування сторонами судового процесу. Зокрема, розгляд питання обґрунтованості та повноти сум, що належали до сплати звільненим працівникам, було предметом розгляду у справах №486/903/17 та №486/971/17, рішення в яких набули статусу остаточних.

Судом першої інстанції перевірено та встановлено, що на виконання вказаних рішень судів КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» незаконно звільненим працівникам було сплачено 144 936,48 грн, які є фактично завданою шкодою та, відповідно до положень ст. ст. 130, 134, 237 КЗпП, підлягають стягненню з ОСОБА_1 в повному обсязі.

Оскільки правильність проведення розрахунку таких коштів вже була перевірена в судовому порядку та рішення у них набрали законної сили, то перевірка таких обставин у судовому порядку в іншій справі не потребувалась та суперечила б приписам ст. ст. 18, 82 ЦПК України.

Крім того, не погоджується із твердженнями апелянта про не врахування судом обставини перебування відповідача у статусі тимчасово виконуючого обов`язки головного лікаря на час прийняття ним наказів про звільнення працівників лікарняного закладу, відсутності судового дослідження та аналізу посадової інструкції ОСОБА_1 та Статуту комунального підприємства.

Зі змісту оскаржуваного рішення Арбузинського районного суду вбачається, що останнім проаналізовано та надано належну правову оцінку таким обставинам і документам з урахуванням положень ст. 43 КЗпП, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії», п. 2 роз`яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29.12.1965 за № 30/39, яке є чинним на території України згідно постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» №1545 від 12.09.1991, п. 7.4.7 Статуту комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради №428 від 01.12.2016.

За такого посилання представника відповідача на неповноту судового розгляду та невідповідність дослідженим матеріалам прийнятого за його наслідками рішення не заслуговують на увагу.

Також прокурор вказує, що не відповідає дійсності твердження представника відповідача про відсутність обставини спричинення внаслідок незаконного звільнення працівників шкоди КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» у зв`язку із проведенням виплати коштів середнього заробітку за вимушений прогул за рахунок фонду економії заробітної плати комунального закладу, до якого були заплановані та входили суми заробітної плати незаконного звільнених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Тобто, для ствердження про фактичну належність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплачених коштів як заробітної плати має бути наявним факт виконання ними у період часу, за який сплачуються такі кошти, роботи. Втім, як встановлено рішеннями судів у справах №486/903/17 та №486/971/17, вказані особи не виконували роботи у період часу, за який їм виплачено кошти в сумі 144 936,48 грн., а отже отримати їх в якості заробітної плати не могли. Разом з тим, згідно норм ст. ст. 130, 134, 237 КЗпП, кошти середнього заробітку за вимушений прогул віднесено до шкоди, яка може бути стягнута з службової особи, незалежно від джерел їх походження.

Невірним є твердження представника відповідача про ненадання судом першої інстанції правової оцінки відсутності в діях ОСОБА_1 всіх елементів цивільного правопорушення, а саме: ) протиправність поведінки; б) шкоди; в) причинного зв`язку між ними; г) вини заподіювача шкоди.

Так, судом встановлено та відображено у змісті оспорюваного рішення наявність в діях відповідача всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності.

За таких обставин, на погляд прокурора, судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів винесено законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову керівника Первомайської місцевої прокуратури в інтересах держави в собі Южноукраїнської міської ради та комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників, в сумі 144 936,48 грн.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Прокурор не визнала доводи апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні, надавши пояснення аналогічні відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом було встановлено, що наказом в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_1 від 03.08.2017 року за № 153-О звільнено ОСОБА_3 з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відмовою у переведенні на іншу роботу.

Крім того, наказом в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_1 від 04.08.2017 року за № 154-О звільнено ОСОБА_4 з посади головного інженера комунального закладу на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю можливості переведення на іншу посаду.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 лютого 2018 року з урахуванням змін, внесених постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року, наказ № 153-О від 03.08.2017 року визнано незаконним та скасовано, поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», стягнуто з комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 86 466 грн. 92 коп.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2018 року визнано незаконним та скасовано наказ № 154-О від 02.08.2017 року, поновлено ОСОБА_4 на посаді головного інженера комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та стягнуто з комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 58 469 грн. 56 коп.

На виконання вказаних судових рішень наказами в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 07 лютого 2018 року за № 26-1-О та від 13 лютого 2018 року за № 32-О ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поновлено на раніше займаних посадах.

Останнім у лютому, червні і липні 2018 року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу: ОСОБА_3 - 86 466 грн. 92 коп., ОСОБА_4 - 58 469 грн. 56 коп., про що свідчить листи комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 23 серпня 2018 року за № 2543/01-03 і від 05 вересня 2018 року за № 2638/01-03, № 2639/01-03, копії платіжних доручень № 152 від 23 лютого 2018 року, № 153 від 23 лютого 2018 року, № 387 від 23 березня 2018 року, № 148 від 23 лютого 2018 року, № 955 від 08 червня 2018 року, № 956 від 08 червня 2018 року № 957 від 08 червня 2018 року, № 959 від 08 червня 2018 року, № 149 від 23 лютого 2018 року, № 154 від 23 лютого 2018 року, № 947 від 08 червня 2018 року, № 946 від 08 червня 2018 року.

Виплата коштів поновленим на роботі працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у червні і липні 2018 року відбулася з дозволу департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради із фонду економії заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», про що свідчать листи комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 30 травня 2018 року та департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради від 01 червня 2018 року за № 3343/05-01-00.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.3, 7.1 Статуту комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради № 1182 від 07.06.2018 року, комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» є закладом лікувально - профілактичного профілю і належить до комунальної власності територіальної громади м. Южноукраїнська. Заклад є неприбутковим і фінансується за рахунок державного та міського бюджетів, надходжень з платних послуг, що надаються населенню згідно чинного законодавства, благодійних і спонсорських внесків, гуманітарної допомоги, інших джерел, не заборонених законодавством. Управління майном закладу здійснює Южноукраїнська міська рада (Засновник).

Як слідує з п.3.5 Статуту заклад є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та здійснює свою діяльність відповідно до кошторису, затвердженого Уповноваженим органом управління. Уповноваженим органом управління закладу є Департамент соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради, що є розпорядником бюджетних коштів (п.1.2 Статуту).

Директор департаменту соціальних питань Южноукраїнської міської ради ОСОБА_10 та її заступник ОСОБА_11 , допитані в судовому засіданні в якості свідків показали, що департамент є розпорядником бюджетних коштів вищого рівня. Кошти перераховує до департаменту міська рада, а вони за згодою фінансового управління розподіляють кошти на лікарню. Кошти по рішенню суду виплачувалися за згодою департаменту працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з фонду заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» за рахунок економії коштів. Зекономлені кошти за погодженням з фінуправлінням розподіляються на інші цілі.

Враховуючи, що виплата коштів за рішеннями суду поновленим на роботі працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відбулася з фонду економії заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», то відшкодування їх винною особою має бути здійснено правонаступнику цього закладу.

У відповідності до п.7.2 Статуту поточне керівництво (оперативне управління) Закладом здійснює керівник закладу - головний лікар, який призначається на посаду уповноваженим органом управління власника закладу охорони здоров`я (Департаментом соціальних питань та охорони здоров`я) на конкурсній основі шляхом укладання з ним контракту на строк від трьох до п`яти років.

Розпорядженням міського голови Южноукраїнської міської ради ОСОБА_7 від 01 березня 2017 року за № 47-р ОСОБА_1 призначено тимчасово виконуючим обов`язки головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» з 01 березня 2017 року з наступним укладенням контракту відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до п.2 роз`яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року за № 30/39, яке на даний час є чинним, призначення працівника виконувачем обов`язків можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління, тобто на керівну посаду. За таких обставин при призначенні виконувачем обов`язків керівника на відповідну особу покладається весь обсяг повноважень за відповідною посадою.

Посилання відповідача на те, що накази про звільнення працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приймалися ним лише як остаточні рішення по закінченню процедури звільнення за наявності рішення профспілки про згоду на звільнення працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і за наявності інших наказів, підписаних в.о. головного лікаря ОСОБА_6 про скорочення працівників суд не прийняв до уваги, оскільки згідно статті 43 КЗпП та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії» роботодавець не може розірвати з працівником трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак, такими нормами не передбачено обов`язку роботодавця розірвати трудовий договір з працівником у разі наявності згоди на це профспілкового представника або первинної профспілкової організації.

Наказом т.в.о. головного лікаря ОСОБА_9 від 25 квітня 2017 року вирішено питання про оптимізацію штатного розпису комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та скорочення посад. Разом з цим, вказаними вище рішеннями Южноукраїнського міського суду Миколаївської області встановлено незаконність звільнення працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що їм не були запропоновані всі наявні у лікарняному закладі вакантні посади.

За приписами п.7.4.7 Статуту відповідач, будучи виконувачем обов`язків головного лікаря, маючи повноваження із визначення організаційної структури, граничної чисельності працівників та штатного розпису, повинен був встановити порушення законодавства про працю та відреагувати на них шляхом неприйняття незаконних розпорядчих рішень про звільнення працівників. Водночас, прийнявши такі рішення, відповідач одночасно прийняв на себе обов`язок нести персональну відповідальність за їх прийняття, що включає у себе наслідки визнання таких рішень незаконними.

Отже, сам факт прийняття відповідачем наказів, визнаних рішеннями суду незаконними, щодо звільнення працівників комунального закладу, керівництво яким на той час здійснював відповідач, є підставою для покладення на нього відповідальності за наслідки таких розпорядчих документів шляхом стягнення саме з нього шкоди, завданої комунальному закладу незаконним звільненням працівників.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , викликані за клопотанням відповідача, показань по суті пред`явленого позову не надали.

Щодо повноважень прокурора на пред`явлення позову, суд послався на усталену практику Європейського суду з прав людини де сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року по справі № 304/1196/16-ц, провадження № 61-18698 св18.

У позовній заяві прокурором визначено орган, який уповноважений державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах та підтверджено нездійснення цим органом захисту інтересів держави, що, в свою чергу, відповідно до ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» відноситься до «виключних випадків», які передбачають повноваження прокурора на здійснення представництва інтересів держави в суді.

Відтак, суд дійшов висновку, що заява та додані до неї матеріали містять достатні дані для висновку про пред`явлення прокурором у межах своєї компетенції позову в інтересах держави.

Також судом першої інстанції, визнано необґрунтованими посилання відповідача та його представника на відсутність у прокурора повноважень для пред`явлення позову до суду у зв`язку з виключенням з КЗпП України Законом України № 1697 -У11 від 14 жовтня 2014 року частини 3 статті 259, яка передбачала, що вищий нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів про працю здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами, оскільки повноваження прокурора на пред`явлення вказаного позову встановлені судом з відповідним посиланням на вказані вище інші норми закону.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Дійсно, згідно з п.8 ч.1 ст.134 КЗпП відповідно до законодавства службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівників на іншу роботу несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації.

Але, як зазначено постанові пленуму ВССУ № 12 від 11 грудня 2015р. «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю», відповідно до п.8 ч.1 ст.134 і ст.237 КЗпП матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ч.1 ст.134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини (п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками).

Згідно з п.8 ч.1 ст.134 КЗпП суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу.

Судам слід пам`ятати, що у такому випадку прямою дійсною шкодою є грошові суми, виплачені звільненому чи переведеному працівникові за період вимушеного прогулу чи виконання нижчеоплачуваної роботи (якщо суд поновив звільненого з роботи працівника або ж визнав переведення неправомірним).

Судом правильно на підставі аналізу матеріалів справи встановлено, що на час звільнення працівників комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тимчасово виконуючим обов`язки головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» з 01 березня 2017 року був ОСОБА_1 на підставі розпорядженням міського голови Южноукраїнської міської ради від 01 березня 2017 року за № 47-р.

Правильним є також висновок суду з зазначених в рішенні суду підстав, а саме аналізу положень ст. 43 КЗпП, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії», п. 2 роз`яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29.12.1965р. за № 30/39, яке є чинним на території України згідно постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» №1545 від 12.09.1991р., п. 7.4.7 Статуту комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради №428 від 01.12.2016р., про те, що при призначенні виконувачем обов`язків керівника на відповідну особу покладається весь обсяг повноважень за відповідною посадою.

Наявна в матеріалах справи посадова інструкція т.в.о. головного лікаря, з якою відповідач був ознайомлений (а. с. 136-138 т.1), на не дослідження якої посилається апелянт, не спростовує даного висновку суду, так як згідно п.1.3, 2.1, 2.2, 2.4, 2.17, 2.18 даної посадової інструкції т.в.о. головного лікаря у своїй роботі, зокрема, керується чинним законодавством України про охорону здоров`я, кодексом законів про працю та законодавчими та нормативно-правовими актами, що визначають діяльність органів управління та закладів охорони здоров`я; здійснює керівництво лікувально-профілактичним закладом відповідно до чинного законодавства України та нормативно-правових актів, що визначають діяльність підприємств, установ і організацій охорони здоров`я; організовує лікувально - профілактичну, адміністративно-господарську та фінансову діяльність закладу; організовує роботу добору, розстановки та використання медичних кадрів; складає штатний розпис лікарні та подає на затвердження в вищий орган управління; складає кошторис лікарні і представляє його на розгляд та затвердження у вищий орган управління, забезпечує його виконання, крім того згідно п. 3.2, 3.3, 3.4, 3.6, 3.7 він наділений правом, виходячи з виробничої необхідності, розподіляти за принципом делегування обов`язки, права, повноваження і відповідальність між посадовими особами апарату управління, а з дозволу профорганізації- серед співробітників закладу; встановлювати форму і систему оплати праці; проводити прийом та звільнення з роботи; видавати накази та розпорядження складати штатний розпис та ін.

Отже, відповідач мав право і повинен був прийняти остаточне рішення про наявність підстав для звільнення працівників у відповідності до вимог трудового законодавства, в тому числі, перевіривши дотримання цих вимог в процесі здійснення процедури звільнення працівників.

Як убачається з наказу № 153-0 від 03.08.2017 року про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи та наказу № 154-0 від 04.08.2017 року про звільнення ОСОБА_4 з посади головного інженера комунального закладу, вони видавалися за підписом в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_1 Отже, відповідач ОСОБА_1 і є тією службовою особою, за наказом якої відбулося звільнення працівників закладу.

За такого посилання апелянта, що відповідач не повинен за діючим законодавством нести відповідальність за незаконне звільнення працівників, не відповідає трудовому законодавству, що регулює правовідношення, які виникли між сторонами, та є його суб`єктивним тлумаченням як обставин справи, так і вимог зазначеного вище трудового законодавства.

Не є достатньою самостійною підставою для відмови у позові також посилання апелянта на не залучення його до участі у справі під час розгляду справ про поновлення на роботі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з посиланням на п. 33 постанови Пленума Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якого передбачене обов`язкове притягнення до участі в справі про поновлення на роботі службову особу, на яку покладається обов`язок відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну в зв`язку з оплатою незаконно звільненому або переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, оскільки дане роз`яснення приймалося на підставі аналізу трудового законодавства, яке діяло на час прийняття постанови та має посилання на ст. 109 ЦПК України ( в редакції на час прийняття постанови Пленуму), яка передбачала залучення судом з власної ініціативи до участі у справі про поновлення на роботі незаконно звільнених працівників у якості третіх осіб на стороні відповідача службової особи, за розпорядженням якої було здійснено звільнення. Крім того, ця норма права передбачала, що встановивши, що звільнення було здійснено з явним порушенням законодавства, суд в тому ж процесі повинен був покласти на винну службову особу обов`язок відшкодувати державному підприємству, установі, організації, колгоспу … шкоду, спричинену в зв`язку з оплатою вимушеного прогулу в розмірі, передбаченому законом про працю, та на ст. 419 ЦПК України (в редакції на час прийняття постанови Пленуму), які втратили чинність.

На час ухвалення судом рішення про поновлення на роботі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяв ЦПК України в іншій редакції, згідно якого питання про залучення до участі у справі третіх осіб вирішувалося по іншому і не передбачало обов`язкового залучення до у часті у справі за ініціативою суду у якості третьої особи на стороні відповідача службової особи, за розпорядженням якої було здійснено звільнення (ст. 52-54 діючого ЦПК України). Наслідки незалучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, передбачені ч.2 ст. 54 діючого ЦПК України, а саме: у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Крім того ч.5 ст. 82 діючого ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За такого, не залучення службової особи, за наказом якої відбулося звільнення працівника з роботи, до участі у справі під час розгляду справи про поновлення працівника на роботі, не є самостійною та обов`язковою підставою для відмови у позові про стягнення з цієї службової особи збитків (грошових сум, виплачених звільненому працівникові за період вимушеного прогулу), спричинених підприємству незаконним звільненням працівника, проте дана особа може в загальному порядку спростовувати обставини, що були встановлені під час розгляду справи про поновлення працівника на роботі.

Посилання представника апелянта як на судову практику на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 12.07.2017р. № 409/3069/15 є некоректним, оскільки у тій справі розглядався позов працівника до Білокуракинської центральної районної лікарні про поновлення на роботі, скасування наказу № 156-к від 25 вересня 2015 року, № 157-к від 28 вересня 2015 року, відшкодування середнього заробітку за період вимушеного прогулу та про стягнення завданої йому моральної шкоди, за результатами розгляду якого судом першої інстанції було також зобов`язано службову особу, винну в незаконному звільнені, а саме головного лікаря Білокуракинської центральної районної лікарні, покрити шкоду, заподіяну Білокуракинській центральній районній лікарні, у зв`язку з оплатою працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу без залучення цієї особи до участі у справі ні у якості відповідача, ні у якості третьої особи на боці відповідача.

В даному випадку розглядається інший позов, а саме про стягнення з відповідача, як особи винної в незаконному звільнені працівників, шкоди, заподіяної закладу, з притягнення його до участі у справі у якості відповідача.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 лютого 2018 року з урахуванням змін, внесених постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року, наказ № 153-О від 03.08.2017 року визнано незаконним та скасовано, поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та стягнуто з комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 86 466 грн. 92 коп., а рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2018 року визнано незаконним та скасовано наказ № 154-О від 02.08.2017 року, поновлено ОСОБА_4 на посаді головного інженера комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та стягнуто з комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 58 469 грн. 56 коп.

Даними рішеннями встановлено незаконність звільнення зазначених працівників закладу. Відповідачем дані висновки під час розгляду справи, рішення у якій переглядається, не спростовані.

На виконання вказаних судових рішень наказами в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 07 лютого 2018 року за № 26-1-О та від 13 лютого 2018 року за № 32-О ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поновлено на раніше займаних посадах та в лютому, червні і липні 2018 року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу: ОСОБА_3 - 86 466 грн. 92 коп., ОСОБА_4 - 58 469 грн. 56 коп., про що свідчить листи комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 23 серпня 2018 року за № 2543/01-03 і від 05 вересня 2018 року за № 2638/01-03, № 2639/01-03, копії платіжних доручень № 152 від 23 лютого 2018 року, № 153 від 23 лютого 2018 року, № 387 від 23 березня 2018 року, № 148 від 23 лютого 2018 року, № 955 від 08 червня 2018 року, № 956 від 08 червня 2018 року № 957 від 08 червня 2018 року, № 959 від 08 червня 2018 року, № 149 від 23 лютого 2018 року, № 154 від 23 лютого 2018 року, № 947 від 08 червня 2018 року, № 946 від 08 червня 2018 року.

Розмір виплаченого поновленим на роботі працівникам заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем під час розгляду даної справи, не оспорюється.

Свідчать матеріали справи також про наявність в діях відповідача всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправної поведінки, яка виявилась у прийнятті незаконних наказів про звільнення осіб; завданої шкоди внаслідок визнання їх незаконними та скасування у вигляді сплати КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненим працівникам; причинного зв`язку між її спричиненням та протиправною поведінкою відповідача, а також вина заподіювача шкоди, як керівника закладу, який видав незаконні накази.

Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. При цьому згідно п.8 ст. 134 КЗпП України службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, є суб`єктами повної матеріальної відповідальності.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини (п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками).

Проте, це не унеможливлює при вирішенні питання про стягнення шкоди з такої службової особи врахування ступеня її вини в спричиненні шкоди, виходячи з аналізу її дій та інших обставин, що передували прийняттю незаконних наказів про звільнення.

Як убачається з матеріалів даної цивільної справи та оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільних справ №486/971/18 та № 486/903/17, в яких вирішувалися питання про поновлення звільнених працівників на роботі, відповідач був призначений т.в.о. головного лікаря закладу з 01 березня 2017р.

18 квітня 2017р. вирішувалося питання про виконання доручення Южноукраїнського міського голови № 23-д від 10 квітня 2017р. «Про реагування на пріоритетні питання з роботи КЗ «Южноукраїнська міська лікарня», про що свідчить протокол засідання комісії від 18 квітня 2017р., головою якої був відповідач, на якому вирішувалося питання і про доцільність скорочення деяких посад.

Згідно листа від 25.04.2017р., підписаного відповідачем, була запитана згода Южноукраїнської міської ради на скорочення посади головного інженера, заступника головного лікаря з ОМР та інших посад. Листом від 25.04.2017р. директора департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради ім`я відповідача була надана згода на скорочення посад.

Згідно наказу № 59-В від 24.04.2017р. відповідач відбув у відрядження, а виконання обов`язків т.в.о. головного лікаря на період його відрядження поклав на заступника головного лікаря ОСОБА_9 Наказом № 60-В від 24.04.2017р. виконання обов`язків т.в.о. головного лікаря на період його відрядження з 25.04.2017р. по 27.04.2017р. ОСОБА_1 також поклав на заступника головного лікаря ОСОБА_9 Наказом № 64-В від 26.04.2017р. він поклав виконання обов`язків т.в.о. головного лікаря на заступника головного лікаря ОСОБА_9 на період його навчання з 02 травня по 06 липня 2017р.

Таким чином, відповідач фактично в період часу з 25 квітня по 06 липня 2017р. не виконував обов`язків т.в.о. головного лікаря, а його обов`язки виконувала заступник головного лікаря ОСОБА_9

Наказ від 25 квітня 2017р. «Про оптимізацію штатного розпису КЗ «ЮМЛ» та скорочення посад видавався за підписом ОСОБА_9

Листом від 27.04.2017р. за підписом ОСОБА_9 було повідомлено Южноукраїнську міську раду про те, що звільнено за скороченням штату буде 2 особи.

Накази про попередження працівників про звільнення № 64-0 та № 65-0 від 12.05.2017р. також видавалися за підписом ОСОБА_9

Подання №1 та № 2 від 27.06.2017р. на профком про надання згоди на розірвання трудових договорів за п.1 ст. 40 КЗпП України з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписані ОСОБА_9

А вже накази № 153-0 від 03.08.2017 року про звільнення ОСОБА_3 та № 154-0 від 04.08.2017 року про звільнення ОСОБА_4 підписані відповідачем, який перед їх виданням не перевірив в достатній мірі дотримання всіх вимог трудового законодавства, в тому числі, і в процесі здійснення процедури звільнення цих працівників.

Рішенням Южноукраїнського міського суду від 06.02.2018р. у справі №486/903/17, зі змінами, внесеними рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 16.05.2018р., та рішенням Южноукраїнського міського суду від 07.02.2018р. у справі №486/971/17, залишеним без змін апеляційною інстанцією, встановлено, що причиною поновлення працівників на роботі стало порушення процедури звільнення, а саме те, що їм не було запропоновано всі вакантні посади, які були у закладі на момент їх звільнення, про наявність яких повинні були знати і відповідач, як керівник закладу, і ОСОБА_9 під час виконання обов`язків відповідача за наказом.

Фактично більша частина процедури звільнення працівників була здійснена під час, коли відповідач не виконував обов`язків т.в.о. головного лікаря.

Матеріали справи свідчать також про те, що необхідність скорочення штату лікарні та визначення посад, які підлягають скороченню погоджувалося з Южноукраїнською міською радою.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що вони хоча і не звільняють відповідача від обов`язку відшкодування закладу шкоди, завданої оплатою поновленим працівникам на роботі часу вимушеного прогулу, проте підлягають врахуванню при визначенні ступеня вини відповідача з урахуванням незначного часу виконання ним обов`язків т.в.о. керівника лікарні та відсутністю необхідного досвіду здійснення адміністративно-господарської та фінансової діяльності закладу, а також того, що звільнення працівників відбувалося за згодою Южноукраїнської міської ради.

Крім того, на визначення строку вимушеного прогулу, а відтак і на визначення розміру сум до стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вплинули також і строки розгляду справ № 486/971/18 та № 486/903/17 (за позовами про поновлення працівників на роботі).

Так, аналіз матеріалів справи № 486/903/18 свідчить про те, що ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом 17 серпня 2017р. Ухвалою суду від 17 серпня 2017р. було відкрито провадження у справі та призначено до попереднього судового засідання на 28.08.2017р. В подальшому справа призначалася для розгляду і у інші судові засідання, а саме на 05.09.2017р., 01.09.2017р., 05.09.2017р., 25.09.2017р., 13.10.2017р.,18.10.2017р., 20.10.2017р., 31.10.2017р., 20.11.2017р., 14.12.2017р., 26.12.2017р., 10.01.2018р. і тільки 10.01.2018р. була призначена для розгляду в судовому засіданні по суті на 02.02.2018р., а в судовому засіданні 06.02.2018р. було постановлено судове рішення у справі.

Перенесення розгляду справи відбувалося через необхідність уточнення позовних вимог, за клопотанням позивачки про перенесення розгляду справи через хворобу її представника, через перебування на лікарняному та у щорічній відпустці судді, залучення до участі у справі третьої особи, заявою відводу судді позивачкою, в зв`язку з викликом свідків, в зв`язку з задоволенням заяви позивачки про витребування доказів, неявкою третьої особи, та ін. І тільки один раз до судового засідання не з`явився представника відповідача. Зазначені обставини свідчать про те, що в тривалості розгляду справи об`єктивно відсутня вина

ОСОБА_1 З аналізу матеріалів справи № 486/971/18 вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом 01 вересня 2017р. Ухвалою суду від 04 вересня 2017р. було відкрито провадження у справі та призначено до попереднього судового засідання на 08.09.2017р. В подальшому справа призначалася для розгляду і у інші судові засідання, а саме на 29.09.2017р., 13.10.2017р., 18.10.2017р., 20.10.2017р., 31.10.2017р., 03.11.2017р., 21.11.2017р., 19.12.2017р., 09.01.2018р. 10 січня 2018р. справа була призначена до розгляду в судовому засіданні по суті на 01 лютого 2018р., потім на 07.02 2018р., в якому було постановлено рішення суду.

Перенесення розгляду справи відбувалося через необхідність уточнення позовних вимог, за клопотанням позивачки про перенесення розгляду справи через хворобу її представника, через перебування на лікарняному та у щорічній відпустці судді, залучення до участі у справі третьої особи, зв`язку з задоволенням заяви позивачки про витребування доказів, неявкою третьої особи, та ін. І тільки один раз до судового засідання не з`явився представника відповідача. Зазначені обставини свідчать про те, що в тривалості розгляду даної справи також об`єктивно відсутня вина ОСОБА_1 .

Врахувавши всі зазначені вище обставини, як пов`язані зі здійсненням процедури звільнення працівників, так і з тривалістю розгляду справ та враховуючи положення ст. 11 ЦПК України, яка передбачає забезпечення судом при здійсненні провадження у справі розумного балансу між приватними й публічними інтересами, колегія суддів приходить до висновку, що ступінь вини відповідача підлягає визначенню на рівні 50%, а отже з відповідача на користь комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» підлягає стягненню шкода, заподіяна внаслідок незаконного звільнення працівників у розмірі 72468 грн. 24 коп., в тому числі заподіяна внаслідок незаконного звільнення: ОСОБА_4 в сумі 29234 грн. 78 коп., ОСОБА_3 в сумі 43233грн. 46 коп.

Колегія суддів не погоджується з доводами відповідача щодо не спричинення ним шкоди Комунальному некомерційному підприємству «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» взагалі у зв`язку із здійсненням виплати втраченого за час вимушеного прогулу заробітку поновленим на посаді працівникам, оскільки матеріалами справи підтверджується, що виплата коштів поновленим на роботі працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відбулася із фонду економії заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», до якого входили і заплановані кошти на виплату заробітної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як штатних працівників лікарні.

Проте для ствердження про фактичну належність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплачених коштів як заробітної плати має бути наявним факт виконання ними у період часу, за який сплачуються такі кошти, роботи. Втім, як встановлено рішеннями судів у справах №486/903/17 та №486/971/17, вказані особи не виконували роботи у період часу, за який їм виплачено кошти в сумі 144 936,48 грн., а отже отримати їх в якості заробітної плати за виконану роботу не могли. Разом з тим, згідно норм ст. ст. 130, 134, 237 КЗпП, грошові суми середнього заробітку за вимушений прогул віднесено до прямої дійсної шкоди, яка може бути стягнута з службової особи, незалежно від джерел їх походження у рахуванням видатків, які були сплачені роботодавцем у зв`язку з виплатою працівникам заробітку за час вимушеного прогулу, а наявність чи відсутність заборгованості по виділеним Комунальному некомерційному підприємству «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» коштам на кінець звітного періоду взагалі не мають правового значення для вирішення даного питання в межах заявленого у даній справі спору.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід змінити, стягнувши з відповідача на користь КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівників у розмірі 72468 грн. 24 коп., в тому числі заподіяну внаслідок незаконного звільнення: ОСОБА_4 в сумі 29234 грн. 78 коп., ОСОБА_3 в сумі 43233грн. 46 коп.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову прокуратурою Миколаївської області було сплачено судовий збір у розмірі 2174,05грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (50%) з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області підлягають стягненню понесені витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 1087 грн.

За такого рішення підлягає зміні також в частині розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року змінити.

Позов керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах Южноукраїнської міської ради, Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівників у розмірі 72468 грн. 24 коп., в тому числі заподіяну внаслідок незаконного звільнення: ОСОБА_4 в сумі 29234 грн. 78 коп., ОСОБА_3 в сумі 43233грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Миколаївської області витрати по сплаті судового збору за подачу позову у розмірі 1087 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року