Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 619/897/17

провадження № 61-2722св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Дергачівська місцева прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області у складі судді Остропільця Є. Р.

від 11 вересня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

від 27 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що у ході проведення перевірки правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території Дергачівського району Харківської області, Дергачівською місцевою прокуратурою Харківської області встановлено, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1319га, по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку

від 22 квітня 2009 року серії ЯЖ № 464894.

Проте рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року, на підставі якого виготовлено вищевказаний державний акт на право власності на земельну ділянку, винесено з порушенням вимог чинного законодавства та з перевищенням повноважень Русько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 Так, це питання попередньо не виносилось на розгляд депутатів Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, про що свідчать постанови Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня та 11 серпня 2014 року, прийняті за результатами розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України. Тобто органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 0, 1319 га не приймалося.

Прокурор вважав, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки про вказані правопорушення прокуратура дізналась після ухвалення Золочівським районним судом Харківської області судових рішень

від 04 квітня та 11 серпня 2014 року, якими встановлено факт підробки ОСОБА_2 рішень сесії сільської ради, а орган, уповноважений розпоряджатися спірною земельною ділянкою - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, спірне рішення не приймало, про нього не знало і не могло знати.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд:визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 22 квітня 2009 року (кадастровий номер :00:000:0543), загальною площею 0,1319 га, серії ЯЖ № 464894, виданий на ім`я

ОСОБА_1 , який зареєстровано у книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 93; зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області зазначену вище земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року у задоволенні позову керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак позивач звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, про застосування якої заявила відповідач, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд вважав, що право на позов у прокурора виникло не з часу ухвалення Золочівським районним судом Харківської області судових рішень від 04 квітня та від 11 серпня 2014 року, а з часу державної реєстрації ОСОБА_1 права на земельну ділянку, тобто з квітня 2009 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року апеляційну скаргу прокурора Харківської області залишено без задоволення, а рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки прокурор звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі заступник прокурора Харківської області просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не встановлено, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави саме в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, враховуючи, що це право пов`язане з моментом, коли уповноваженому органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення, висновки судів ґрунтуються на припущеннях. Судами не наведено жодної обставини, яка б свідчила, що саме з дати видачі та реєстрації держаного акту від 22 квітня 2009 року Головне управління Держгеокадастру у Харківській області могло довідатися або мало можливість довідатися про порушення прав держави та про особу, яка їх порушила. За таких обставин, судом належним чином не з`ясовано, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду із позовом в інтересах держави. Прокурор вважає, що перебіг строку позовної давності для звернення прокурора із цим позовом почався з моменту набрання чинності судовими рішеннями Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня та від 11 серпня 2014 року відносно ОСОБА_2 , винесеними у кримінальній справі за фактом підробки рішень сесій Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, на підставі якого виготовлено оспорений державний акт на право власності на земельну ділянку.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 01 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1319 га, по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності від 22 квітня 2009 року

серії ЯЖ № 464894, який зареєстровано у книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 93.

Досудовим розслідуванням встановлено, що вказане рішення сільської ради складено та підписано особисто сільським головою Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 без попереднього винесення цього питання на розгляд депутатів

Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Постановою Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня 2014 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою

статті 366 КК України на підставі Закону України «Про амністію на 2011 рік».

Зазначеною постановою встановлено, що ОСОБА_2 , займаючи посаду голови Русько-Лозівської сільської ради, підписав завідомо неправдиве рішення Русько-Лозівської сільської ради від 12 вересня

2008 року без попереднього винесення цього питання на розгляд депутатів Русько-Лозівської сільської ради, на підставі якого ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 квітня 2009 року серії ЯЖ № 464894.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги заступника прокурора Харківської області здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо обґрунтованості позовних вимог

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Виключно на пленарних засіданнях сільської ради відповідно до закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна та вирішуються питання регулювання земельних відносин (пункти 30 і 34 статті 26 Закону).

Частиною другою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Крім того, за змістом статей 17, 122 ЗК України повноваження щодо розпорядження земельними ділянками із державної власності сільськогосподарського призначення у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів належать районним державним адміністраціям.

Відсутність рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) про відчуження майна означає, що воно вибуло поза його волею.

Ураховуючи встановлені судами обставини про те, що Русько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області рішення

від 12 вересня 2008 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1319 га, по АДРЕСА_1 , не приймала, зазначена земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади, як законного власника, не з її волі, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що набуття у власність відповідачем спірної земельної ділянки відбулось з порушенням вимог чинного законодавства.

Щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті

23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, (провадження № 14-183цс18), а також в аналогічних справах у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 619/738/17 (провадження

№ 61-22690св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17 (провадження № 61-36609св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/720/17 (провадження № 61-27502св18), від 17 жовтня 2019 року № 619/717/17 (провадження

№ 61-4248св19), від 30 квітня 2020 року у справі № 619/732/17 (провадження № 61-710св19), від 16 червня 2020 року у справі № 619/974/17 (провадження № 61-3223св19).

Відповідно до частини третьої статі 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, що була чинна на момент виникнення порушення прав держави) місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Статтею 9 зазначеного закону встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснювала Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи.

Суди правильно вважали, що прокурор мав об`єктивну можливість довідатися про порушення інтересів держави переданням спірної земельної ділянки у власність відповідача під час розслідування кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2 , попередній судовий розгляд якої призначено постановою Золочівського районного суду Харківської області від 07 квітня 2011 року.

Встановивши, що з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та їх повернення прокурор звернувся лише 21 березня 2017 року, тобто після спливу позовної давності, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог прокурора з підстав пропуску позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, Верховний Суд визнає обґрунтованим висновки судів попередніх інстанцій про те, що у позові необхідно відмовити внаслідок спливу позовної давності, про застосування якої заявила відповідач.

Інші доводи касаційної скарги про відсутність підстав для задоволення позову висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення, а рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду

від 27 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович