Справа № 523/8417/20
Провадження №2/523/3142/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"15" липня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

за участю секретаря - Дзюба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на наступні обставини. Так позивачці, ОСОБА_1 належить на праві власності трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 71,3 кем., житловою 38,8 кв.м.

Раніше спірна квартира належала двом власникам в рівних частках - позивачці та синові ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло.

У 2008 році у її сина ОСОБА_2 почались проблеми з законом. Він почав вимагати в позивачки кошти на вирішення своїх проблем і запропонував позивачці купити в нього його частку квартири.

Відповідно до договору дарування від 11 липня 2008року, який був укладений в 8-й Одеській державній нотаріальній конторі, позивачці стала належати на праві власності вся квартира.

16 листопада 2010 року у щодо ОСОБА_2 був винесений вирок по кримінальній справі за ст.152 ч.3 КК України яким він позбавлений волі строком на 4 роки з іспитовим терміном 3 роки.

Протягом всього часу після оформлення договору дарування син проживав разом зі позивачкою в квартирі і зараз продовжує проживати.

Під час іспитового строку син поводився нормально, оскільки не бажав проблем з законом, а коли закінчився строк перетворив життя позивачки на суцільне пекло.

Став постійно вчиняти сварки, бійки, погрожує позивачці, ніде не працює, пошкоджує замки на вхідних дверях, продає речі з квартири.

У 2019 році позивачка викликала поліцію і на відповідача був складений адміністративний протокол за вчинення насилля в сім`ї.

Позивачка стверджує, що нічого не змінюється, кожного дня вона постійно відчуває страх за своє життя. Під час сварок відповідач погрожує вбити її, вона реально бачить таку загрозу.

Відповідач також не приймає участі в утриманні квартири, в сплаті комунальних послуг, у зв`язку із чим, повинна нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг з урахуванням зареєстрованих осіб, що призводить до зайвих матеріальних затрат.

На підставі викладеного, позивачка просить виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку.

В судове засідання позивачка подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, а також просила справу розглянути у її відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся за місцем реєстрації, однак судові повідомлення повертаються, що відповідач за вказаною адресою не проживає. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 131 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про розгляд справи.

За вищевказаних обставин, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження, відповідно до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 71,3 кем., житловою 38,8 кв.м.. (а.с. 5-6)

У вищевказаній квартирі проживає ОСОБА_1 , а також її син ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 , а також відповідачем ОСОБА_2 тривалий час виникають побутові конфлікти через неправомірну поведінку відповідача ОСОБА_2 .. В процесі сварок відповідач погрожував фізичною розправою, висловлювався нецензурною лайкою щодо позивачки. Вищевказаний факт підтверджується постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.12.2019р. (а.с. 14)

Окрім того, матеріали справи свідчать про неодноразове звернення позивачки до органів поліції з приводу неправомірних дій відповідача. (а.с. 16-19)

Правові підстави ухваленого рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

На підставі викладеного, суд вважає, що оскільки відповідач систематично порушуючи права співжиття робить неможливим проживання для позивачки, його необхідно позбавити права користування жилим приміщенням шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Частиною 2 ст. 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд вважає, що ефективним способом захисту інтересів позивача є позбавлення права користування жилим приміщенням відповідача шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

В той же час, суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку, оскільки спосіб захисту обраний судом вже є підставою для того зняття.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 346, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 116, 150, 156, 157 ЖК, ст. 6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 10, 11, 209, 212-215 ,280-281 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

2. Позбавити права користування жилим приміщенням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом його виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення

3. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстраційного обліку - залишити без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30-ти днів з дня складення повного рішення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня складення рішення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя В.К. Кисельов

Повний текст складено та підписано 20.07.2020