ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4169/20 Справа № 175/2838/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

15 липня 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування свої позовних вимог посилався на те, що 26 червня 2007 року позивач і відповідач уклали кредитний договір № DNZ0G100000083. За умовами договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 74 800,00 доларів США на термін до 29 червня 2037 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Оскільки відповідач зобов`язання за договором не виконував, виникла заборгованість. З урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 122 034, 38 доларів США за кредитним договором та судові витрати по справі (том 1 а.с. а.с. 3-4,149-150).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (том 2 а.с.180-183).

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.187-190).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Судом 1 інстанції встановлено, що 26 червня 2007 року позивач і відповідач уклали кредитний договір № DNZ0G100000083. За умовами договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 74 800,00 доларів США, згідно умов п. 7.1. цього кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит на сумі 54 400,00 доларів США на купівлю житла, а також 20 400,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, на термін з 26 червня 2007 року до 29 червня 2037 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості за вищевказаним кредитним договором №DNZ0G100000083 від 26 червня 2007 року, станом на 06 листопада 2015 року відповідач має заборгованість в сумі 153 209,74 доларів США, яка складається з наступного: 36 432, 57 доларів США - заборгованість за кредитом; 33 600, 13 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредит; 8 595, 20 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 74 581, 84 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань договором.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 38 879, 39 доларів США, яка була стягнута судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2011 року з відповідача на користь позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 116 212, 83 доларів США, яка складається з наступного: 1 790, 61 доларів США - заборгованість за кредитом; 31 803, 35 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8 160, 00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 74 458, 87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором: а також штрафи відповідно до договору: - 10, 91 доларів США - штраф (фіксована частина), 5 810, 64 доларів США - штраф (процентна складова).

Отже, заборгованість становить 122 034, 38 доларів США.

У зв`язку із допущеною заборгованістю зі сплати чергових платежів позивач у 2009 році скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника звернувшись 22.09.2009 року з відповідним позовом про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. Було ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2011 року у справі № 2-3294/2011 року, яким достроково стягнуто всю суму боргу в розмірі 29 7816,15 грн., що становили еквівалент заборгованості за кредитом станом на 28.07.2009 року в сумі 38 879, 39 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2011 року достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором, а тому з моменту 21.06.2011 року (з дня набрання рішення законної сили) право банку на отримання процентів, пені та штрафу за кредитним договором припинилось. Крім того суд 1 інстанції зазначив, що недоведеними є і позовні вимоги зокрема щодо стягнення боргу за комісією, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач мас сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (перевірити).

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 549 КЦ України, визначено поняття неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із матеріалів справи, 26 червня 2007 року позивач і відповідач уклали кредитний договір № DNZ0G100000083. За умовами договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 74 800,00 доларів США, згідно умов п. 7.1. цього кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит на сумі 54 400,00 доларів США на купівлю житла, а також 20 400,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, на термін з 26 червня 2007 року до 29 червня 2037 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Позивач зазначає, що у зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 06.11.2015 року складає 153 209,74 доларів США, банк просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 122 034,38 доларів США, що є різницею між існуючою сумою заборгованості та вже стягнутою рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2011 року у справі № 2-3294/2011 року.

Судом апеляційної інстанції було витребувано цивільну справу № 2-3294/2011 року за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ТОВ УФА Верус, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Цивільну справу № 2-3294/2011 року було оглянуто під час судового засідання та встановлено, що позивач звертаючись із позовом до суду посилався на вимоги ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, у зв`язку із чим просив стягнути 38 879, 39 доларів США, яка складається з: 34 641,96 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 796,78 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 435,20 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 122,97 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором: а також штрафи відповідно до договору:- 32,64 доларів США - штраф (фіксована частина), 1849,85доларів США - штраф (процентна складова). (справа №2-3294/2011 а.с.2-4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ТОВ УФА Верус, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволенні частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість по кредитному договору № DNZ0G100000083 від 26.06.2007 року станом на 28.07.2009 року в розмірі 297816,15 грн., що еквівалентно курсу НБУ 38879,39 доларів США (справа №2-3294/2011 а.с.78).

Тобто, зазначене свідчить про те, що термін виконання зобов`язання за спірним договором банком було змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту звернення банку до суду з таким позовом, а тому з моменту набрання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2011 року у справі № 2-3294/2011 р. законної сили, право банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось, оскільки проценти можуть нараховуватись виключно в межах строку дії кредитного договору.

При цьому, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим суд 1 інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15.

При цьому, пеня та штрафи, передбачені умовами договору, також можуть нараховуватись виключно в межах строку дії кредитного договору.

Враховуючи зміст позовних вимог, вбачається, що Банк просить стягнути заборгованість, яка утворилася після ухвалення рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2011 року, тобто поза межами строку дії кредитного договору, який вказаним рішенням було змінено, тому на думку колегії суддів рішення суду про відсутність підстав для стягнення зазначеної заборгованості є обгрунтованми.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми нарахованої комісії, виходячи з наступного.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладання договору, з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в редакції чинній на час укладання договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, у зв`язку з чим вона не підлягає стягненню з відповідача.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: