Справа №751/7729/19
Провадження №2/751/278/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Яременко І. В.

при секретарі Клименко К.Є.

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Заявлені вимоги мотивує тим, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 22.06.2019, вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В будинку зареєстрований та проживає її брат відповідач по справі ОСОБА_3 , який не є членом її сім`ї. Зазначає, що вона декілька разів намагалась вселитись до спірного будинку, але відповідач перешкоджає їй у цьому, не впускає до будинку, у зв`язку з чим вона викликала працівників поліції. Тому вона вимушена звернутись з даним позовом до суду, посилаючись на положення ст. 156 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Показала, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . У будинку зареєстрований та проживає її брат ОСОБА_3 , з яким у неї ворожнечі стосунки. Зазначає, що ОСОБА_3 для неї чужа людина, спільного побуту не ведуть, не спілкуються. Її членами сім`ї є: її мати ОСОБА_6 , її дитина ОСОБА_7 (віком 13 років) та її чоловік ОСОБА_8 . Хто є членами сім`ї ОСОБА_3 їй невідомо. Будинок належав її матері з часу будівництва, а тепер в цілому належить їй. Відповідач не допускає її до будинку з червня 2016, погрожує їй. Вона вимушена проживати у будинку по АДРЕСА_2 , що належить матері і її сестрі, де немає побутових умов. У ОСОБА_3 є квартира в м.Талінні в Естонії, яка здається в оренду.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив (а.с. 84-86) та письмових поясненнях (а.с. 171-174). Зазначив, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться д кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідач не є членом сім`ї власника будинку, проживає в спірному будинку без належних на те правових підстав. Усунення перешкод у користуванні спірним будинком шляхом виселення відповідача є способом захисту позивачем як свого права власності так і створення нормальних умов проживання та розвитку її неповнолітньої дитини.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, відповідно до наданого відзиву на позовну заяву (а.с. 31-33) та письмових пояснень (а.с. 139-143). Показав, що ОСОБА_3 , особа яка має право користування даним будинком і не визнаний таким, що втратив право користування, не може бути виселений із спірного будинку. Як з моменту будівництва до вводу в експлуатацію, так і під час володіння будинком ОСОБА_6 , відповідач там був зареєстрований та законно проживає. При укладенні договору дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , сторонам було відомо про обтяження об`єкта правом проживання ОСОБА_3 , про що зазначено в п. 10 Договору дарування. Крім того, спірний будинок є єдиним житлом відповідача.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, в обґрунтування заперечень підтримав доводи, наведені його представником.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд доходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою, що сторонами не оспорюється.

Згідно копії свідоцтва про шлюб, 14.11.2019 ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 137).

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 22.06.2019, ОСОБА_9 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0472га, кадастровий номер :01:048:0022, договір дарування якої посвідчувався одночасно з посвідченням даного договору (а.с. 7-8, 11).

З 25.07.2007 ОСОБА_3 один зареєстрований та проживає по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18, 34).

Відповідно до п. 10 Договору, обдаровуваній відомо, що у відчужуваному за цим договором житловому будинку відповідно до довідки № 9249, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради 20.06.2019, зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як роз`яснено в пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, що кореспондується з ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ст.. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

З матеріалів справи вбачається, що на час вселення ОСОБА_3 (зареєстрований з 25.07.2007 (а.с.18)) до спірного будинку, він належав матері відповідача ОСОБА_6 (а.с.74), якій Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів № 55 від 04.02.1985 року виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку (зі складом сім`ї 4 особи), - по АДРЕСА_1 . В подальшому ОСОБА_6 оформила право власності на вказаний будинок, яке було зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані обставини не підлягають доказуванню у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, оскільки встановлені рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова у справі № 751/2293/19 від 05 червня 2019 року (а.с.50-57), що набрало законної сили відповідно до постанови Чернігівського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року (а.с.87-99).

Отже, відповідач ОСОБА_3 вселився у спірне житло як член сім`ї (син) власника, а тому на законних підставах набув право користування цим житлом. Відповідач зареєстрований у спірному будинку і проживає у ньому протягом тривалого часу: з 25.07.2007 року по теперішній час, тобто використовує спірне житло для проживання.

Питання про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням не ставилось і не було предметом судового розгляду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду 31.10.2018 року (справа № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18), є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем суду не надано жодного доказу того, що діями відповідача порушується її право власності чи законного володіння спірним житловим будинком, що стало б підставою для задоволення позову згідно ст. 391 ЦК України, тому посилання позивача суд вважає необґрунтованими. Суд зазначає, що при укладанні договору дарування позивач повинна були передбачити такі наслідки, оскільки вона достовірно знала (п. 10 Договору), що в даній квартирі зареєстрований та проживає відповідач. Крім того, у відповідача іншого житла немає (а.с.70-73).

Враховуючи, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення є недоведеними, суд доходить висновку про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справ. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, оскільки вони підтверджені належними доказами (а.с. 112-116).

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 9, 64, 156 ЖК Української РСР, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 (десять тисяч) грн. в рахунок сплачених витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівської апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 15.07.2020

Головуючий - суддя І. В. Яременко