ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1512/19 Номер провадження 22-ц/814/1404/20Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2020 року у складі судді Куцин В.М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа Приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Руслан Вікторович, ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , посвідчений 10 січня 2019 року приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазиничем Р.В.

Позов мотивовано тим, що померла ОСОБА_4 була його бабою. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері - ОСОБА_5 вона успадкувала майно останньої, подавши заяву про прийняття спадщини, однак право на спадщину не оформила. Оскільки бабуся запевнила, що все належне їй майно та успадковане майно його матері заповість позивачу, він спадщину після смерті матері не приймав. Проте, при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_4 довідався, що ІНФОРМАЦІЯ_3 бабуся склала заповіт при певних обставинах на користь його двоюрідної сестри - ОСОБА_2 .

Вважає, що заповіт не відповідає волевиявленню заповідача, оскільки на час складання заповіту ОСОБА_4 була здорова та могла власноручно його підписати, відтак їй не роз`яснили суть та мету вчиненої нотаріальної дії та посвідчили документ без її волевиявлення, котра не мала намір робити розпорядження на випадок своєї смерті саме на відповідачку.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_3 , який також подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено заявлених підстав для визнання заповіту недійсним.

Не погодившись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити у справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції надав перевагу доводам відповідачки, визнавши встановленими обставини останньої, натомість його доводам правової оцінки не дав, відхиливши їх як недоведені, тоді як надані ним докази свідчать про те, що заповідачка була фізично та психічно здорова, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними і могла свідомо заявити кому саме заповідає своє майно, потім прочитати зміст заповіту і розписатися в ньому, тому не було потреби запрошувати для посвідчення заповіту свідків, які є заінтересованими особами, щоб за бабусю розписатися і все зробити за неї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обґрунтоване.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внаслідок чого відкрилася спадщина, до складу якої відповідно до статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися наслідок її смерті.

Спадщину після померлої прийняли її онуки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської Р.В. Пазинича та даними спадкової справи № 16/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , які містять заяви останніх про прийняття спадщини.

10 січня 2019 року о 14 год. 30 хв. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким все належне їй майно, де б воно не було, та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, та все на що за законом вона матиме право заповіла ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Заповіт посвідчено за місцем проживання заповідача за адресою АДРЕСА_1 приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р. В. у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 й у зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_4 на її прохання, за її дорученням і в її присутності підписано ОСОБА_8 , зареєстровано у реєстрі за № 32, 33.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання даного заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів і під час розгляду справи не встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним, а зміст оспорюваного заповіту не відповідав її волі, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Колегія судів погоджується з такими висновками місцевого суду та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 207 ЦК України встановлено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Аналогічні положення містяться у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, за змістом пунктів 1.4., 1.8, 1.11 глави 3 якого заповіт особисто підписує заповідач; якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою; на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.

Частинами першою, другою статті 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Така ж норма міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 вказував, що підставою визнання оспорюваного заповіту недійсним є дефект волі заповідача, проте, доказів на підтвердження того, що волевиявлення ОСОБА_4 на час вчинення заповіту не було вільним та суперечило її волі, позивач по справі не надав і суду таких обставин не довів.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо невідповідності змісту заповіту розпорядженню заповідача, а доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 мала намір вчинити заповіт на користь позивача та при складанні і посвідченні заповіту була введена в оману ґрунтуються на припущеннях і до уваги апеляційним судом не беруться.

Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що його записано нотаріусом із слів ОСОБА_4 за допомогою комп`ютерної техніки та у зв`язку із станом здоров`я останньої, на її прохання, за її дорученням і в її присутності підписано ОСОБА_8 , дієздатність якої нотаріусом перевірено та справжність підпису посвідчено.

Обставини, на які посилається апелянт, не свідчать про відсутність волевиявлення ОСОБА_4 заповісти належне їй майно відповідачці та виходячи зі змісту заявлених позовних вимог висновків суду першої інстанції не спростовують.

При таких обставинах наведені в апеляційній скарзі доводи апеляційним судом відхиляються, оскільки суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, на підставі повно встановлених обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.Ю. Кузнєцова

О.В. Прядкіна