ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/66/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретарі судового засідання Шевчук Ю.Г.,

Журбіцький В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором і зустрічним позовом ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У липні 2016 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі АТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

АТ «ОТП Банк» зазначило, що 15 жовтня 2008 року між ним і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ML-M00/116/2008, за умовами якого позивач надав останньому кредит у розмірі 49 900 доларів США на строк до 16 жовтня 2023 року. Сторони встановили змінювану процентну ставку за користування кредитними коштами, яка складалася з фіксованого процента + FIDR, де фіксований процент 5,99% річних, а FIDR процентна ставкам по строковим депозитам фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщенні в банку на строк у 366 днів, із виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами щомісячними ануїтетними платежами згідно встановленого графіка. За окремими договорами поруки, укладеними банком 15 жовтня 2008 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_4 , останні поручилися перед позивачем за виконання ОСОБА_1 обов`язків з повернення кредиту та сплати процентів. ОСОБА_1 не виконав узяті на себе зобов`язання, внаслідок чого банк вправі достроково стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка станом на 1 липня 2016 року складається з 45 919 доларів 39 центів США неповернутого кредиту та 12 821 долара 46 центів США процентів.

За таких обставин АТ «ОТП Банк» просило суд стягнути солідарно:

з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь 58 740 доларів 85 центів США заборгованість за кредитним договором, в еквіваленті до національної валюти України за офіційним курсом Національного банку України станом на дату ухвалення судом рішення;

з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свою користь 58 740 доларів 85 центів США заборгованість за кредитним договором, в еквіваленті до національної валюти України за офіційним курсом Національного банку України станом на дату ухвалення судом рішення;

з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на свою користь 58 740 доларів 85 центів США заборгованість за кредитним договором, в еквіваленті до національної валюти України за офіційним курсом Національного банку України станом на дату ухвалення судом рішення.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

ОСОБА_1 зазначив, що 15 жовтня 2008 року сторони уклали кредитний договір, який включає несправедливі умови, а при його укладенні АТ «ОТП Банк» не довів позивачеві інформацію про основні умови кредитування та валютні ризики. Оспорюваний правочин не відповідає вимогам Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ), вчинений ним під впливом обману та є недійсним в силу ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати кредитний договір №ML-M00/116/2008 від 15 жовтня 2008 року недійсним.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Указані позови об`єднані судом першої інстанції в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року первісний позов АТ «ОТП Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 58 740 доларів 85 центів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 58 740 доларів 85 центів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 58 740 доларів 85 центів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ «ОТП Банк» судовий збір у розмірі по 5 469 грн 16 коп. з кожного.

В зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за кредитним договором, а тому з відповідачів як солідарних божників на користь банку підлягає стягненню вказана заборгованість.

Також суд дійшов висновку, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, а у первісному позові відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що умови кредитного договору не відповідають закону та є несправедливими, а перед укладенням цього договору банк не надав ОСОБА_1 необхідну інформацію для отримання споживчого кредиту. Розрахунок заборгованості за кредитним договором не підтверджений належними доказами. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, неправильно застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам, у тому числі висновку судово-економічної експертизи, і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість первісного позову та безпідставність зустрічного позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ «ОТП Банк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги і заперечення сторін, і не застосував закон (статті 530, 559, 631 ЦК України), який підлягав застосуванню.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення про задоволення первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

15 жовтня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», яке у подальшому змінило свою назву на АТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ML-M00/116/2008 (далі кредитний договір), за умовами якого банк надав останньому кредит на споживчі цілі у розмірі 49 900 доларів США строком до 16 жовтня 2023 року.

Згідно п. 3 частини №1 кредитного договору процентна ставка за користування кредитними коштами складалася з фіксованого процента + FIDR, де фіксований процент 5,99% річних, а FIDR процентна ставкам по строковим депозитам фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщенні в банку на строк у 366 днів, із виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти щомісячними платежами згідно графіку.

У подальшому АТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 вносили зміни до кредитного договору.

Так, ними були укладені додаткові договори №1 від 13 лютого 2009 року, №2 від 17 серпня 2009 року, №3 від 17 березня 2010 року та №4 від 15 травня 2014 року, якими графік платежів (додаток до кредитного договору) викладався у новій редакції.

Крім того, сторони змінювали процентну ставку за користування кредитними коштами, зокрема:

за умовами додаткового договору №2 від 17 серпня 2009 року на період з 17 серпня 2009 року до 18 січня 2010 року застосовувалася фіксована процентна ставка у розмірі 6,5% річних, а на період з 18 січня 2010 року та до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором змінна процентна ставка, яка складалася з фіксованого процента у розмірі 6,96% річних + FIDR;

за умовами додаткового договору №3 від 17 березня 2010 року на період з 17 березня до 17 червня 2010 року застосовувалася фіксована процентна ставка у розмірі 6,5% річних, на період з 17 червня до 17 грудня 2010 року застосовувалася фіксована процентна ставка у розмірі 15,09% річних, а на період з 17 грудня 2010 року та до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором змінна процентна ставка, яка складалася з фіксованого процента у розмірі 7,59% річних + FIDR;

за умовами додаткового договору №4 від 15 травня 2014 року на період з 15 травня до 14 жовтня 2014 року застосовувалася фіксована процентна ставка у розмірі 6,5% річних, а на період з 15 жовтня 2014 року та до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором змінна процентна ставка, яка складалася з фіксованого процента у розмірі 7,59% річних + FIDR.

Пунктом 2.1.3.2 додаткового договору №4 від 15 травня 2014 року до кредитного договору визначено, що банк має право вимагати дострокового виконання позичальником боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань. При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати отримання вимоги.

Виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

За договорами поруки: №SR-М00/116/2008 від 15 жовтня 2008 року, до якого вносилися зміни додатковими договорами №1 від 17 серпня 2009 року та №2 від 15 травня 2014 року, укладеним між банком і ОСОБА_2 ; №SR-М00/116/2008/2 від 15 жовтня 2008 року, укладеним між банком і ОСОБА_3 ; №SR-М00/116/2008/2/1 від 15 травня 2014 року, укладеним між банком і ОСОБА_4 , - останні поручилися перед АТ «ОТП Банк» за виконання ОСОБА_1 обов`язку з повернення кредиту та сплати процентів. У випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручителі мали відповідати перед банком як солідарні боржники.

ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за кредитним договором, останній платіж (210 доларів США) внесено ним 29 січня 2015 року.

24 березня 2016 року АТ «ОТП Банк» направило ОСОБА_1 письмову вимогу №22-2-2/201957 про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, яку останній отримав 30 березня 2016 року.

АТ «ОТП Банк» нарахувало ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором станом на 1 липня 2016 року у розмірі 58 740 доларів 85 центів США, з яких 45 919 доларів 39 центів США неповернутий кредит і 12 821 долар 46 центів США проценти.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону №1023-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ (далі Закон №2664-ІІІ) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою.

В силу ч. 1 ст. 6 Закону №2664-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону №1023-ХІІ слідує, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частинами 1, 3 статті 203 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Правові та організаційні засади споживчого кредитування визначають право споживача перед укладенням договору про споживчий кредит отримати від кредитодавця всю необхідну інформацію щодо умов кредитування. На час укладення сторонами кредитного договору ця інформація надавалася кредитодавцем споживачу у будь-якій доступній письмовій формі. За умови дотримання такої форми кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит.

Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог щодо змісту правочину та волевиявлення його учасника.

Якщо правочин суперечить нормам чинного законодавства, то його може бути визнано судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами кредитний договір містить істотні умови договору про споживчий кредит, а також визначені законом реквізити такого договору. Перед його укладенням АТ «ОТП Банк» надало ОСОБА_1 всю інформацію, передбачену ст. 11 Закону №1023-ХІІ, про що свідчить інформаційний листок «Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» (т. 1 а.с. 184-185).

При цьому у справі відсутні докази про те, що банк включив до кредитного договору несправедливі умови та ввів ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а останній уклав цей правочин під впливом обману.

Економічний аналіз розрахунку заборгованості та нарахування відсотків по кредитному договору №МL-М00/116/2008 від 15 жовтня 2006 року, складений Фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 (т. 4 а.с. 122-125), і висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №2470 від 27 березня 2018 року (т. 7 а.с. 4-85) достовірно не вказують на ці обставини.

До того ж, згідно листа Міністерства юстиції України від 29 серпня 2018 року №35230/27443-33-18/9.2 (т. 8 а.с 19, 45) ухвала Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 грудня 2016 року про призначення експертизи до судового експерта Віхляєва О.К ОСОБА_6 на виконання не надходила, внаслідок чого він не мав можливості організувати проведення цієї експертизи.

Оскільки матеріали справи не містять інших відомостей щодо участі судового експерта Віхляєва О.К. у проведенні експертизи, то цей лист ставить під сумнів належність і допустимість висновку експерта від 27 березня 2018 року №2470 як доказу.

Отже, твердження ОСОБА_1 про невідповідність кредитного договору вимогам Закону №1023-ХІІ, а також про наявність дефекту волі, що мав місце під час укладення ним кредитного договору, не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правомірно керувався тим, що зустрічний позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, а підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

Щодо вирішення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором

а) щодо правовідносин сторін і виконання зобов`язання за договором

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України слідує, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зібрані докази, зокрема: кредитна заявка від 15 жовтня 2008 року (т. 1 а.с. 17; т. 6 а.с. 104), валютний меморіальний ордер №1 від 15 жовтня 2008 року (т. 2 а.с. 181; т. 7 а.с. 228), виписки по рахункам (т. 1 а.с. 18-40; т. 2 а.с. 182-217; т. 3 а.с. 1-200; т. 4 а.с. 1-107; т. 5 а.с. 1-262; т. 6 а.с. 208-263) достовірно свідчать про те, що на виконання умов кредитного договору №МL-М00/116/2008 від 15 жовтня 2008 року АТ «ОТП Банк» видало ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 49 900 доларів США, які останній мав повернути частинами до 16 жовтня 2023 року. За користування кредитом останній повинен був щомісячно сплачувати проценти у розмірі, встановленому договором.

Із указаних виписок по рахунку, квитанцій і валютних меморіальних ордерів (т. 2 а.с. 9-181; т. 4 а.с. 126-164; т. 6 а.с. 3-8, 11-16, 19-23; т. 7 а.с. 87-259) вбачається, що ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому АТ «ОТП Банк» обґрунтовано змінило строк виконання основного зобов`язання (до 30 березня 2016 року) та правомірно вимагає у нього дострокового повернення кредиту і сплати нарахованих процентів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим з нього підлягає стягненню неповернутий кредит і нараховані проценти.

б) щодо заборгованості за кредитним договором

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ст. 1050 ЦК України АТ «ОТП Банк» змінило строк кредитування з 16 жовтня 2023 року на 30 березня 2016 року. Натомість, після закінчення строку дії кредитного договору банк продовжив нараховувати ОСОБА_1 проценти.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказану обставину та неправомірно погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості, який АТ «ОТП Банк» обчислило станом на 1 липня 2016 року.

На час закінчення строку кредитування (30 березня 2016 року) розмір заборгованості за кредитним договором склав 56 911 доларів 37 центів США, з яких 45 919 доларів 39 центів США неповернутий кредит і 10 991 долар 98 центів США процентів.

Обчислюючи розмір процентів, апеляційний суд виходить із заявлених банком: періоду нарахування (з 15 травня 2014 року до 14 жовтня 2014 року 153 дні, з 15 жовтня 2015 року до 30 березня 2016 року 533 дні), суми кредиту, на яку нараховуються проценти (45 919 доларів 39 центів США), процентної ставки (з 15 травня 2014 року до 14 жовтня 2014 року 6,5% річних, з 15 жовтня 2014 року до 30 березня 2016 року 15,59% річних) і суми сплачених за цей період процентів (875 доларів 59 центів США).

Так розмір процентів склав:

- за період з 15 травня 2014 року до 14 жовтня 2014 року 1 268 доларів 52 центи США (45919,39х6,5%х153:360);

- за період з 15 жовтня 2014 року до 30 березня 2016 року 10 599 доларів 05 центів США (45919,39х15,59%х533:360), - а всього 10 991 долар 98 центів США (1268,52+10599,05-875,59).

Наданий АТ «ОТП Банк» розрахунок процентів станом на 30 березня 2016 року (т. 9 а.с. 5-6) не відповідає заявленому терміну та є незрозумілим, а тому суд апеляційної інстанції не бере його до уваги та наводить власний розрахунок.

в) щодо позовної давності

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, тобто строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є підставою для відмови в позові, якщо про це заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення у справі.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня коли відбулось це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється по кожному простроченому платежу, а несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

До дій, які вказують на визнання особою боргу або іншого обов`язку, належить часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум штрафних санкцій.

Оскільки за умовами кредитного договору ОСОБА_1 мав виконувати основне зобов`язання частинами та повернути банку кредит до 16 жовтня 2023 року, а після зміни банком строку кредитування до 30 березня 2016 року, то позовна давність за вимогами АТ «ОТП Банк» про стягнення кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, однак, протягом 2008-2015 років він вносив кошти на погашення заборгованості за кредитом. Останній платіж (210 доларів США) вчинено ним 29 січня 2015 року.

Оскільки ОСОБА_1 вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком, то перебіг позовної давності перервався. З указаної дати перебіг позовної давності почався заново, тому на час пред`явлення банком позову до суду (13 липня 2016 року) цей строк не сплив.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також ОСОБА_1 через свого представника, ОСОБА_2 , звернулися до суду першої інстанції з заявою про застосування позовної давності.

Натомість, із цієї підстави в позові АТ «ОТП Банк» не може бути відмовлено.

в) щодо поруки

Частиною 1 статті 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Як передбачено ст. 554 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

В силу ч. 1 ст. 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) п орука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За змістом указаних норм права порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

При укладенні декількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання спільна порука не виникає. У такому разі кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником як солідарні боржники.

З підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Також порука припиняється після закінчення строку її дії.

Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя після спливу строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року (справа № 200/15135/14-ц, провадження №14-23цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами додаткових договорів №2 від 17 серпня 2009 року, №3 від 17 березня 2010 року та №4 від 15 травня 2014 року АТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 збільшили розмір процентної ставки за користування кредитом. Ці зміни умов основного зобов`язання відбулися без згоди поручителя ОСОБА_3 та призвели до збільшення обсягу його відповідальності.

Отже, порука ОСОБА_3 припинена з часу зміни умов кредитного договору, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності, а саме з дня набуття чинності (підписання сторонами) додаткового договору №2 від 17 серпня 2009 року, внаслідок чого він не може відповідати перед банком за несплату ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Указані зміни основного зобов`язання були погоджені з поручителями ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а тому з цих підстав їх порука не припинена.

За умовами кредитного договору ОСОБА_1 (а відтак і поручителі) зобов`язалися погашати заборгованість щомісячними платежами, зокрема, до 15-го числа поточного місяця, та повернути кредит разом з нарахованими процентами до 16 жовтня 2023 року (після зміни строку кредитування до 30 березня 2016 року).

У свою чергу, укладені між АТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 , ОСОБА_4 договори поруки не визначають строк їх дії, тому банк мав пред`явити вимоги до поручителя протягом шести місяців з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «ОТП Банк» пред`явило позов до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому порука останніх припинена за платежами, які ОСОБА_1 мав здійснити до 13 січня 2016 року.

Отже, заборгованість, яка виникла після вказаної дати, зокрема: 41 893 долари 60 центів США неповернутого кредиту (45919,39-(399,31+400+400+400+400+400+813,24+813,24)) та 1 551 долар 08 центів США процентів (45919,39х15,59%х78:360), - а всього 43 444 долари 68 центів США, забезпечена порукою ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та підлягає стягненню з останніх у солідарному порядку з ОСОБА_1 .

Решту заборгованості в сумі 13 466 доларів 69 центів США (56911,37-43444,68), яка складається з: 4 025 доларів 79 центів США неповернутого кредиту (45919,39-41893,60) та 9 440 доларів 90 центів США процентів (10991,98-1551,08), слід стягнути лише з боржника ОСОБА_1 .

Наданий АТ «ОТП Банк» розрахунок процентів станом на 13 січня 2016 року (т. 9 а.с. 3-4) не відповідає заявленому терміну та є незрозумілим, а тому суд апеляційної інстанції не бере його до уваги та наводить власний розрахунок.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали окремі договори поруки, за умовами яких останні поручилися перед АТ «ОТП Банк» за виконання ОСОБА_1 обов`язку з повернення кредиту та сплати процентів. Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідають солідарно з ОСОБА_1 як самостійні боржники.

Суд першої інстанції не врахував, що порука ОСОБА_3 припинена в цілому, а порука ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині платежів.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Неврахувавши всіх обставин справи та указаних норм матеріального права, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов АТ «ОТП Банк» підлягає задоволенню в повному обсязі, тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

З огляду на викладене, на користь АТ «ОТП Банк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором: солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (з кожним окремо) 43 444 долари 68 центів США, з яких 41 893 долари 60 центів США неповернутий кредит і 1 551 долар 08 центів США проценти; лише з ОСОБА_1 13 466 доларів 69 центів США, з яких 4 025 доларів 79 центів США неповернутий кредит і 9 440 доларів 90 центів США проценти.

В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 висновки суду ґрунтуються на зібраних доказах, а ухвалене ним рішення відповідає вимогам закону.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов АТ «ОТП Банк» заявлено на суму 58 740 доларів 85 центів США та задоволено на суму 56 911 доларів 37 центів США, тобто на 96,89% (56911,37х100:58740,85). Отже, відповідачі мають відшкодувати банку 21 196 грн 27 коп. судового збору за подання позову (21876,63х96,89%).

Щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позов задоволено на 76,34% (43444,68х100:56911,37), а лише щодо ОСОБА_1 на 23,66% (13466,69х100:56911,37).

Позов до ОСОБА_1 задоволено на 49,1% ((76,34:3)+23,66), а до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на 25,45% щодо кожного (76,34:3), тому з відповідачів на користь АТ «ОТП Банк» слід присудити судовий збір у розмірі: 10 407 грн 37 коп. з ОСОБА_1 (21196,27х49,1%), по 5 394 грн 45 коп. з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (21196,27х25,45%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 3,11% (100-96,89), тому з АТ «ОТП Банк» на користь останнього має бути стягнуто 62 грн 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (2000х3,11%).

Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити АТ «ОТП Банк» від сплати ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги та присудити з останнього на користь банку судовий збір за подання позову у розмірі 10 345 грн 17 коп. (10407,37-62,20).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року про задоволення первісного позову скасувати та у цій частині вимог ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат між сторонами змінити.

Позов Акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (місцезнаходження 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 43; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21685166) 43 444 долари 68 центів США заборгованості за кредитним договором. При проведенні цього стягнення враховувати утримання, здійснені з ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (місцезнаходження 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 43; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21685166) 43 444 долари 68 центів США заборгованості за кредитним договором. При проведенні цього стягнення враховувати утримання, здійснені з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (місцезнаходження 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 43; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21685166) 13 466 доларів 69 центів США заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (місцезнаходження 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 43; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21685166) 10 345 гривень 17 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (місцезнаходження 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 43; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21685166) 5 394 гривні 45 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (місцезнаходження 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 43; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21685166) 5 394 гривні 45 копійок судового збору.

В решті первісного позову відмовити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року про відмову в зустрічному позові ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу в цій частині без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 6 липня 2020 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Карплюк О.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27