печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Вовк С. В.,

при секретарі судових засідань Брачуні О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 56 307, 18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 05 липня 2018 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 52 200, 00 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на момент підписання договору еквівалентно 2 000, 00 дол. США, строком до 30 квітня 2019 року. Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, грошові кошти не повертає.

Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач вже звертався з аналогічним позовом до Ріпкинського районного суду Чернігівської області, ухвалою якого від 13 лютого 2020 року позовну заяву залишено без розгляду, у зв`язку із повторною неявкою позивача в судове засідання. Тому в даному випадку позивач зловживає процесуальними правами.

ОСОБА_2 жодних грошових коштів від позивача не отримував, наданий позивачем договір позики від 05 липня 2018 року відповідач підписав під тиском та із застосуванням обману. Цей договір укладено без наміру створення правових наслідків, адже кошти заборговані відповідачем за іншим договором купівлі-продажу матеріального складу від 05 липня 2018 року. Тому відповідач вважає договір позики фіктивним.

Одночасно відповідач наполягав на направленні справи за підсудністю до Ріпкинського районного суду Чернігівської області за загальним правилом статті 27 ЦПК України.

В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача до суду подав заяву про вирішення справи у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Процесуальні дії

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Фактичні обставини справи

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

05 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 52 200, 00 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на момент підписання цього договору еквівалентно 2 000, 00 дол. США. Зазначену суму грошей в еквіваленті до суми позики в доларах США 2 000, 00 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на момент повернення. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в гривнях в строк до 30 квітня 2019 року.

У пункті 8 договору сторони встановили, що цей договір є безпроцентним, в зв`язку з чим проценти від суми позики за цим договором позичальником не виплачуються.

Окремо ОСОБА_2 власноруч написано розписку про отримання ним від ОСОБА_1 суми в розмірі 52 200, 00 грн у повному обсязі відповідно до договору позики від 05 липня 2018 року.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року

у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами дійсно укладено договір позики від 05 липня 2018 року, а ОСОБА_2 ще додаткового написано розписку про отримання грошових коштів у сумі 52 200, 00 грн за цим договором, а відтак суд дійшов висновку про наявність договірних правовідносин між сторонами.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суду не надано доказів виконання стороною відповідача взятих на себе зобов`язань за договором позики від 05 липня 2018 року, а тому сума грошових коштів отримана ним у позику підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 53 220, 00 грн, що станом на 30 квітня 2019 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2 000, 00 дол. США.

Не спростовують висновків суду твердження відповідача про те, що договір позики від 05 липня 2018 року є фіктивним, а грошові кошти в сумі 52 200, 00 грн є заборгованістю за іншим договором купівлі-продажу матеріального складу від 05 липня 2018 року, адже правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

У частині другій статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивний правочин визнається судом недійсним. Разом з тим, відповідач не пред`являв зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 05 липня 2018 року недійсним, виходячи із презумпції правомірності правочину такий договір є дійсним та підлягає виконанню сторонами.

Не заслуговують на увагу доводи сторони відповідача про те, що подання позову до Печерського районного суду м. Києва є зловживанням процесуальними правами з огляду на наявність ухвали Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2020 року про залишення позову без розгляду, оскільки відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Також безпідставними є твердження відповідача про підсудність справи Ріпкинському районному суду Чернігівської області, оскільки позивач, керуючись частиною восьмою статті 28 ЦПК України, аргументовано пред`явив позов до Печерського районного суду м. Києва за місцем виконання договору: АДРЕСА_1 (пункт 3 договору позики).

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про безпідставність вимог позивача про стягнення трьох процентів річних, оскільки позивачем невірно застосовано норму закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), у якій спірні правовідносини стосувалися договору позики, предметом якого виступали грошові кошти в іноземній валюті, а не у національній валюті України.

У справі, що розглядається у пункті 2 договору позики сторони визначили, що суму грошей в розмірі 52 200, 00 грн в еквіваленті до суми позики в доларах США 2 000, 00 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на момент повернення позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в гривнях в строк до 30 квітня 2019 року.

Тобто прострочена сума, визначена у договорі у національній валюті в еквіваленті до суми позики в доларах США 2 000, 00 дол. США за офіційним курсом НБУ, що станом на 30 квітня 2019 року становило 53 220, 00 грн та обґрунтовано взято позивачем за основу під час здійснення розрахунку заборгованості.

Таким чином сума трьох процентів річних за весь час прострочення з 01 травня 2019 року по 16 червня 2020 року (413 днів) становить 1 804, 56 грн (53 220, 00 грн х 413 днів х 3 : 100 : 365).

При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 282,62 грн відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції встановлені еквівалентом іноземної валюти (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).

Щодо розподілу судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 липня 2018 року у розмірі 53 220, 00 грн, три проценти річних за період з 01 травня 2019 року по 16 червня 2020 року в сумі 1 804, 56 грн, а також судові витрати у розмірі 768, 40 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено 17 червня 2020 року.

Суддя С. В. Вовк