Справа № 161/2333/20 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/769/20 Категорія: 39 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обгрунтовані тим, що 13.10.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, який складають анкета-заява позмчальника, Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку. Позивач також зазначав, що ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 1900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своїм підписом у заяві підтвердив поінформованість з умовами кредитування. Банк свої зобов`язання за договором кредиту виконав в повному обсязі, надавши позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на визначених умовах.

Позивач також зазначав, що позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.12.2019 року виникла заборгованість на загальну суму 334 348,28 грн, із яких: 1 767,6 грн - заборгованість за кредитом, 325550,68 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7030 грн - пеня.

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що кредитодавець на власний розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 в користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 138 943,54 грн, яка складається із: 1767,6 грн - заборгованість за кредитом; 137175,94 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом в період з 13.10.2011 року по 30.07.2018 року, а всього на загальну суму 138943,54 грн та судові витрати по справі в розмірі 2102 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2020 року в даній справі позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 жовтня 2011 року в розмірі 1 767, 6 грн, та 26,7 грн судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог банку в повному об`ємі.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу представника позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом у розмірі 1 767,6 грн, яка підлягає стягненню з відповідача в користь банку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Із матеріалів справи убачається, що 13 жовтня 2011 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 1000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а. с. 9).

На підтвердження укладення кредитного договору позивач АТ КБ «ПриватБанк» надав підписану сторонами договору анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», розрахунок заборгованості за кредитним договором, витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 5-34).

Разом з тим, як убачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, остання не містить в собі будь-яких даних щодо виду та строку дії кредитної картки, а також інформації про розмір відсотків і пені та порядок їх нарахування. У вказаній анкеті-заяві зазначено лише прізвище, адресу, особисті дані позичальника та згоду з тим, що заява разом з Умовами та правилами банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 9).

У матеріалах справи міститься витяг з Умов і правил надання банківських послуг, які позичальником підписані не були (а. с. 11-34).

При цьому позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови і правила надання банківських послуг саме в такій редакції, яка існувала на час підписання анкети-заяви, а тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Крім того, банком в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що позичальник ОСОБА_1 отримав платіжну картку кредитка «Універсальна», однак, у матеріалах справи відсутній витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які є складовою частиною договору, (а. с.9).

Також банк надав суду розрахунок заборгованості, який складається із заборгованості за кредитом в розмірі 1767, 6 грн та заборгованості за процентами з 13.10.2011 року по 30.07.2018 року у розмірі 137 175,94 грн, а всього на загальну суму 138 943, 54 грн (а.с.5 - 8).

У своїй позовній заяві банк просив стягнути з відповідача, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), складові його повної вартості, зокрема, нараховані відсотки за несвоєчасну сплату кредиту.

Обґрунтовуючи свої вимоги цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 жовтня 2011 року, позивач посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https//privatbank . ua / terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме із такою редакцією витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https//privatbank.ua/terms/, ознайомився позичальник ОСОБА_1 при укладенні договору, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Колегія суддів також погоджується з висновками місцевого суду про те, що роздруківка із сайту банку не є належним доказом на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В позовній заяві банк також зазначав, що сторони при укладенні договору керувались нормами частини 1 статті 634 ЦК України.

В судовому засіданні встановлено, що особисто позичальником підписано лише заяву - анкету від 13.10.2011 року, інші складові договору, зокрема, Умови та правила надання банківських послуг позичальником ОСОБА_1 підписані не були.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а тому без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві - анкеті домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду ( частина 4 статті 263 ЦПК України).

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідача в користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 1767, 6 грн, оскільки позивач суду не довів, на яких саме умовах був укладений кредитний договір, і, крім того, анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить інформації про розмір процентної ставки, а у кредитному договорі відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді