Справа № 442/1776/19 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/794/20 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Симець В.І.

за участю ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2020 року в складі судді Курус Р.І.

у справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 82156,54 грн. (вісімдесят дві тисячі сто п`ятдесят шість) гривень 54 копійки пені по аліментах.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 821,56 гривень судового збору.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає що воно є незаконним та необґрунтованими, недоведено обставини, які суд визнав встановленими, неповно досліджено обставини справи, порушено норми процесуального та матеріального права.

Вказує, що висновок суду, що відповідач достовірно знав про наявне в нього зобов`язання зі своєчасної сплати аліментів не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що безпідставним є твердження позивачки про умисне невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати аліментів починаючи з вересня 2014 року, оскільки заборгованість по аліментах нарахована державним виконавцем тільки у серпні 2017 року, після відкриття виконавчого провадження, а тому за період з вересня 2014 року по липень 2017 року підстав для нарахування пені немає.

Окрім цього, вказує, що судом не було враховано що у нього є інша сім`я, на утриманні дитина від другого шлюбу а також мама, яка є пенсіонеркою.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2020 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та в цій частині постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за його відсутності (а.с. 210).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 ( а.с. 3).

Згідно дублікату виконавчого листа №2-1251-03, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом на підставі ухвали №442/4910/17 від 12.07.2017 року вирішено стягувати з відповідача аліменти на утримання дочки - ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку, але не менше як 1/2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян на дитину щомісячно, починаючи з 28.03.2003 року і до її повноліття (а.с. 4).

З посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 23.01.2018 року Управлінням праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради Львівської області, вбачається, що ОСОБА_1 з 03.01.2018 року по 15.01.2020 року призначено до виплати допомогу на дітей інвалідів до 18 років (а.с. 5).

З розрахунку заборгованості по аліментах від 28.10.2019 року №15.10-43/Д5/12291 складеного головним державним виконавцем Трускавецького міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області Гайгель Н.М., вбачається що станом на 28.10.2019 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів становить 1106,15 грн. (а.с. 145 146).

Позивачем ОСОБА_1 здійснено розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.07.2014 року по 31.05.2018 року, і сума такого становить 603828,96 грн. (а.с. 8-46).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач достовірно знав про наявне в нього зобов`язання зі своєчасної сплати аліментів, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вважав, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 може бути стягнута пеня за прострочення сплати аліментів на утримання дитини за період наявної заборгованості по аліментах (сплата аліментів була здійснена відповідачем частково або не здійснена взагалі - червень 2014 року по травень 2018 року), а саме: червень 2014 року - 1359,31 грн., липень 2014 року 1377,52 грн., серпень 2014 року - 1834 грн., вересень 2014 1436,93 грн., жовтень 2014 року 1158,68 грн., листопад 2014 року 1079,12 грн., грудень 2014 року 1203,77 грн., січень 2015 року - 1417,84 грн., лютий 2015 року 1227,74 грн., березень 2015 року -1539,05 грн., квітень 2015 року 1162,91 грн., травень 2015 року 2446 грн., червень 2015 року 1600,59 грн., липень 2015 року - 1433,16 грн., серпень 2015 року - 1783,68 грн., вересень 2015 року 1382,65 грн., жовтень 2015 року 1846,17 грн., листопад 2015 року 1339,67 грн., грудень 2015 року -1338,19 грн., січень 2016 року 2890,71 грн., лютий 2016 року 1607,42 грн., березень 2016 року 2968,80 грн., квітень 2016 року 1670,62 грн., травень 2016 року 3084,67 грн., червень 2016 року -3489,19, липень 2016 року 2326,53 грн., серпень 2016 року 3326,53 грн., вересень 2016 року 3326,53 грн., жовтень 2016 року 2436,54 грн., листопад 2016 року 3153,16 грн., грудень 2016 року 2326,53 грн., січень 2017 року 2865,04 грн., лютий 2017 року 3365,04 грн., березень 2017 року 2865,04 грн., квітень 2017 року 3365,04, травень 2017 року 2365,04, червень 2017 року 3406,80, липень 2017 року 2406,80 грн., серпень 2017 року - 623,65 грн., а також розмір відсотків згідно даних Декларації відповідача за 2016 рік в сумі 164,25 грн., та за 2017 рік в сумі 155,50 грн., які включено в розмір заборгованості по аліментах, а всього 82156,54 грн. пені, що є не більше 100 % заборгованості відповідно вимог ст. 196 СК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відтак, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини першої статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України та ст.196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов`язання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.

Судом першої інстанції при розгляді спірних правовідносин вірно було застосовано правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 14-616цс18.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що суд міг застосувати іншу правову позицію щодо способу нарахування пені за прострочення сплати аліментів, а саме викладену у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року та 01 жовтня 2014 року , оскільки у постанові ВП від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата.

Суд першої інстанції, встановивши, що у відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей, прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення з нього неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 не надано належних доказів, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась не з його вини.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема розрахунку заборгованості по аліментах в якому зазначено заробітну плату ОСОБА_3 , останній мав змогу сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.

Головуючий

Судді