УХВАЛА

22 липня 2020 року

м. Київ

справа №686/1527/20

провадження № 61-9064ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2020 року та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 травня 2020 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2020 року змінено з урахуванням мотивів, викладених в постанові суду апеляційної інстанції.

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2020 року та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 травня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу, суд дійшов висновку, що вона не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху, виходячи з таких підстав.

Для касаційних скарг, поданих після 08 лютого 2020 року, законодавцем встановлений новий порядок подання та підстави звернення особи з касаційною скаргою до суду.

Право на касаційне оскарження та підстави касаційного оскарження судових рішень визначені положеннями статті 389 ЦПК України.

Цивільний процесуальний закон містить вимоги щодо форми та змісту касаційної скарги, за умови дотримання яких касаційна скарга може бути прийнята судом до розгляду (стаття 392 ЦПК України). Положеннями цієї статті передбачено, що у касаційній скарзі повинні бути зазначені підстави касаційного оскарження.

У даній справі скаржник оскаржує в касаційному порядку рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції за результатами перегляду рішення суду в апеляційному порядку, право на касаційне оскарження яких передбачене пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Так скаржник узагальнено зазначає, в чому на його думку полягають порушення судами попередніх інстанцій норм права та зазначає перелік постанов Верховного Суду та Верховного Суду України, ухвалених у справах про стягнення шкоди, завданої незаконними рішеннями прокурора чи бездіяльністю слідчого.

Диспозиція пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України передбачає, що посилаючись на невідповідність застосування судом апеляційної інстанції норм права правовим висновкам Верховного Суду необхідно вказати, яку норму права на думку скаржника неправильно застосував апеляційний суд, постанову Верховного Суду, в якій викладено правовий висновок щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, та в чому полягає суперечність застосування цієї норми права вказаному правовому висновку.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1 не виконав в повній мірі вимоги законодавства з вищевказаних підстав, натомість доводи скаржника зводяться до зазначення переліку постанов Верховного Суду та Верховного Суду України з зазначенням предмету позовних вимог, а також до цитування речень, вибраних з контексту постанов Верховного Суду, які не відображають неправильне застосування норми права судом апеляційної інстанції щодо вирішення саме позовних вимог про стягнення шкоди, а обґрунтування оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦКП України зводиться до узагальнюючих понять.

З приводу посилань скаржника не невідповідність застосування судом апеляційної інстанції норм права правовим висновкам Верховного Суду України слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суди при вирішенні справ мають брати до уваги тільки висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Враховуючи законодавчі обмеження щодо формування єдиної правозастосовчої практики, неврахування судами висновків Верховного Суду України не може бути підставою для касаційного оскарження судових рішень.

За таких підстав скаржником не виконано в повній мірі вимоги частини другої статті 392 ЦПК України щодо оформлення касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на положення статті 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд роз`яснює скаржнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За правилами частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що зазначення скаржником підстав для касаційного оскарження є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яка необхідна для подальшого вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

Виконання вищенаведених вимог необхідне для коректного зазначення підстав касаційного оскарження в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі.

Скаржником не виконано в повній мірі вимоги законодавства стосовно обґрунтування підстав касаційного оскарження, в зв`язку з чим касаційна скарга не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції роз`яснює, що скаржнику для усунення даного недоліку, а також з метою недопущення подвійного тлумачення змісту касаційної скарги, необхідно надати до суду уточнену касаційну скаргу, в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити підставу(и) касаційного оскарження судових рішень у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування.

Тобто, заявнику слід чітко зазначити конкретний (конкретні) пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України, який (які) відповідно до змісту касаційної скарги є підставою (підставами) для подачі даної касаційної скарги та відповідне обґрунтування (посилання на норму закону, правові висновки Верховного Суду, висловлені в подібних правовідносинах тощо) з урахуванням вимог цієї ухвали.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 статті 2 Закону України «Про судовий збір».

Вивчивши подану касаційну скаргу та долучені до неї матеріали, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування пункту 13 статті 2 Закону України «Про судовий збір», виходячи з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Так за правилами статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються, зокрема, документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Скаржник стверджує, що за подання позову про стягнення шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади не підлягає сплаті судовий збір, натомість, документів, які підтверджують встановлення факту завдання шкоди йому органом державної влади (судове рішення тощо) до касаційної скарги не додано. За таких підстав судовий збір слід обчислювати на загальних підставах.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

За правилами частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною вимогою майнового характеру у січні 2020 року.

За правилами статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру розмір судового збору дорівнює 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

В позовній заяві ОСОБА_1 заявив ціну позову у розмірі 5 000 060 030 грн.

Таким чином, за подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 10 510 грн.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду розмір судового збору дорівнює 200% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, за подання касаційної скарги на рішення суду підлягає сплаті судовий збір у розмірі 21 020грн.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печерському районі/Печерський район/22030102, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд.055)».

На підтвердження сплати судового збору необхідно надати суду оригінал документу, що підтверджує його сплату, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За таких підстав касаційна скарга не може бути прийнята судом до розгляду, оскільки скаржником не виконані в повній мірі вимоги статті 392 ЦПК України щодо оформлення касаційної скарги та сплати судового збору.

За правилами частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

З урахуванням вищенаведеного касаційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням строку на усунення вищевказаних недоліків.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2020 року та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 травня 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш