КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8420/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020року місто Київ

справа № 757/5883/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Міністерство юстиції України, Акціонерне товариство «ОТП Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалко Роман Олегович про визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування вимог посилався на те, що 19 травня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку у нього виникло з моменту державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказував, що зтравня 2018 року він почав проживати зі своєю родиною у купленійквартирі.

Зазначав, що наприкінці грудня 2018 року він звернувся до нотаріуса для укладення договору дарування спірної квартири, однак вчинити реєстраційну дію не вдалося, оскільки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що придбана ним квартира належить на праві приватної власності відповідачу.

Вказував, що поспілкувавшись з відповідачем, останній повідомив, що він не вчиняв жодних дій для розірвання договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2018 року та не подавав заяв на внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно зміни власника квартири.

Зазначав, що позивач втратив документ, який засвідчує його право власності на спірну квартиру.

Вважає, що вказана помилка могла виникнути у зв`язку зі збоєм у системі програмного забезпечення, за яким інформація у Державному реєстрі речових прав повернулась у попередній стан.

Рішенням Печерського районного суду міста Києвавід 04 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити уповному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутній спір про право між сторонами, оскільки відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що придбана позивачем квартира АДРЕСА_1 , що в місті Києві належить на праві приватної власності відповідачу - ОСОБА_3 , в якого позивач і купив вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2018 року.

Вказував, що суд першої інстанції не виконав свою головну функцію - не відновив порушені права позивача та не відновив справедливість, залишивши в наявності спір, яким позивач повинен шукати новий спосіб захисту своїх порушених прав.

Зазначав, що право власності позивача не підтверджені належним чином, у зв`язку з відсутністю його імені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру, а тому він не може в повному обсязі реалізувати своє право власності на вільне володіння, користування та розпорядження майном, останній не може, ні продати, ні подарувати квартиру, ні укласти договір оренди, ні заповіт, ні будь-які інші правочини, які має право вчиняти власник об`єкту нерухомості.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_3 , треті особи: Міністерство юстиції України, АТ «ОТП Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалко Р.О. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів того, що права позивача оспорюються чи не визнаються та невідповідності обраного позивачем способу його захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого продавець ОСОБА_3 передав у власність покупця ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалко О.О., зареєстровано в реєстрі за №4153.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що наприкінці грудня 2018 року він звернувся до нотаріуса для укладення договору дарування спірної квартири, однак вчинити реєстраційну дію не вдалося, оскільки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що придбана ним квартира належить на праві приватної власності відповідачу. Дані про нього як власника спірної квартири у Реєстрі відсутні.

Вважає, що вказана помилка могла виникнути у зв`язку зі збоєм у системі програмного забезпечення, за яким інформація у Державному реєстрі речових прав повернулась у попередній стан.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України, частини 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Положеннями статті 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, та в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» власник майна має пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджені відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення, ухвалене раніше.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному 392 цього Кодексу.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З наведеної вище норми статті 2 Закону вбачається, що державній реєстрації, тобто визнанню державою факту, підлягають ті права на нерухоме майно, які вже існують та/або виникли в порядку, передбаченому цивільним законодавством.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписи частини 1 статті 9 вищевказаного Закону передбачають, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить: 1) забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та ведення реєстраційних справ; 2) здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державним реєстратором є:

1)громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав;

2)нотаріус;

3)державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Наведені приписи із законодавства свідчать про те, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав.

Підпунктом 46 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 встановлено, що зміни до записів Державного реєстру прав, записи про скасування державної реєстрації прав, записи про скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав вносяться до Державного реєстру прав та записи Державного реєстру прав скасовуються виключно на підставі рішення державного реєстратора.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.2, 4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру на підставі правочину - договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2018 року, який не розірваний, ніким не оспорений, недійсним судом не визнаний.

Доказів того, що права позивача відповідачем оспорюються, чи не визнаються матеріали справи не містять.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог до позовної заяви були долучені: засвідчена адвокатом копія договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2018 року та засвідчена копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державної и реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 грудня 2018 року, відповідно до якої 18 серпня 2006 року між ЗАТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Русанюк З.З., тип обтяження: заборона на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки.

Також у вказаній довідці зазначено про договір наступної іпотеки від 24 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В., тип обтяження: іпотека, заборона на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

У довідці власником спірної квартири зазначено ОСОБА_3 та довідка містить відмітки про перенесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 травня 2018 року.

При розгляді справи стороною позивача не надано доказів, які б підтверджували, що після укладення договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2018 рокудо Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про ОСОБА_1 як про власника квартири АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що оригінал договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2018 року наявний у позивача. Доказів того, що позивач втратив документ, який засвідчує його право власності на спірну квартиру матеріали справи не містять.

Також матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач звертався до органу реєстрації з приводу внесення змін до Реєстру щодо нього як власника спірної квартири та, що орган реєстрації відмовив у вчиненні реєстраційних дій.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача пояснив, що на даний час позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києвавід 04 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.

Головуючий:

Судді: