ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 703/2584/18
Провадження № 22-ц/821/670/20
категорія 301030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Смілянська міська рада

треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування, у складі: головуючого судді Кирилюк Н. А., повний текст рішення складено 07 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Смілянської міської ради, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що причиною його звернення до суду є незаконні, на його думку, дії Смілянської міської ради щодо відмови у визнанні за ним права власності на земельну ділянку площею 400 кв.м.

Зазначав, що Смілянська міська рада відмовила у визнанні за ним права власності на спірну земельну ділянку ще у 2009 році та повторно 05 липня 2018 року, згідно листа від 30 липня 2018 року № Н-228/02-03-2/2.

Вважав, що право власності на земельну ділянку виникло у нього згідно діючого законодавства відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України та ст. 119 ЗК України по принципу набувальної давності, так як він добросовісно, відкрито і безперервно нею користується з 1987 року, а саме 31 рік, але не має документів виданих відповідачем, які б свідчили про наявність у нього права на спірну ділянку.

Вважає, що позов спровокований відповідачем внаслідок його незаконних дій, які не надають можливості йому та його дітям користуватися тимчасовими спорудами (металевими автогаражами) для власних чотирьох автомобілів.

Також незаконними діями відповідача створені штучні умови, внаслідок яких у нього не має земельної ділянки для влаштування паливного складу, з метою зберігання дров та тирси, які використовуються для обігріву власного домоволодіння у АДРЕСА_1 .

Вказував, що земельний спір між ним та Смілянською міською радою виник ще 1987 році, міг бути вирішений в досудовому порядку, однак в 2009 році відповідач звертався до суду з позовом до нього, ОСОБА_1 , про звільнення земельної ділянки поблизу його домоволодіння у м. Сміла, яке знаходиться на прилеглій території до АДРЕСА_2 .

АДРЕСА_3 від 29 грудня 2009 року було зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_2 шляхом знесення лише одного встановленого металевого гаража та привести земельну ділянку в попередній стан, тому вважає, що інші гаражі та бокси для ремонту автотранспортної техніки встановлені законно на вищевказаній земельній ділянці і по рішенню суду не підлягали знесенню.

У квітні 2010 року вказане рішення було виконане позивачем.

Однак, Смілянська міська рада відмовляється визнавати вищевказане рішення апеляційного суду, хоча не оскаржувала його в касаційному порядку.

Просив визнати за ним ОСОБА_1 , по принципу набувальної давності, передбаченої ст. 119 ЗК України та п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України, право власності на земельну ділянку площею 400 кв.м, яка розташована АДРЕСА_2 , припинити дії відповідача, які порушують право позивача на приватну власність на земельну ділянку, гарантоване ст. 41 Конституції України, забезпечити примусове виконання обов`язку у натурі відповідачем.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2019 року залучено до участі в справі треті особи на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що під час судового розгляду встановлено неправомірність зайняття земельної ділянки, що спростовує твердження добросовісності заволодіння нею, а також тим, що за текстом позовної заяви земельна ділянка, на яку просить визнати право власності позивач, знаходиться вздовж АДРЕСА_2 , яка, за загальним правилом, не може бути передана у приватну власність, так як є місцем загального користування, тому позовні вимоги про визнання права власності позивача на земельну ділянку за принципом набувальної давності є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи неправомірність зайняття земельної ділянки, строк користування нею не має будь-якого значення та не впливає на мотиви прийняття рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, просили рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 січня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким встановити по принципу набувальної давності, передбаченої ст. 119 ЗК України та п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України право власності позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 400 кв. м., яка розташована АДРЕСА_2 . Припинити дії Смілянської міської ради Черкаської області, які порушують право приватної власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку. Забезпечити примусове виконання обов`язку у натурі відповідачем Смілянською міською радою Черкаської області. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суддя першої інстанції не вказала ім`я обох третіх осіб на стороні позивача в оскаржуваному рішенні чим порушила їх законні права.

Зазначають, що в задоволенні позову було відмовлено з надуманих причин та через ігнорування права позивача на набуття права власності на земельну ділянку за давністю користування ще з 1987 року, якою він безперервно та відкрито користується згідно ст. 119 ЗК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Смілянська міська рада Черкаської області, вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною, повністю скопійованою із позовної заяви, просила залишити її без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 січня 2020 року без змін.

Зазначає, що апеляційна скарга не містить відомостей та обставин в чому саме полягає незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції. Щодо не зазначення у рішенні суду третіх осіб на стороні позивача, вказує, що суд ще при відкритті провадження 22 листопада 2018 року залучив до участі в справі в якості третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Вказує на те, що формування земельної ділянки полягає у визначенні її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, однак матеріали позовної заяви та додані до неї документи не містять таких відомостей. З поміж іншого, скаржники посилаються на акт управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області від 30 травня 2018 року № 10-23-5-1.18/598, який під час дослідження справи в суді першої інстанції був відсутній, позивач не зміг пояснити його походження та надати його оригінал, тому вважає такий доказ неналежним та недопустимим.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 березня 2020 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 березня 2020 року у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ справу призначено до розгляду на 15 квітня 2020 року.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зобов`язання Черкаського міського центру вторинної безоплатної допомоги надати представника із числа адвокатів для представництва його інтересів у даній цивільній справі відмовлено.

В подальшому розгляд справи відкладено на 06 травня 2020 року, 27 травня 2020 року та 24 червня 2020 року, 17 липня 2020 року.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 липня 2020 року клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про призначення судової психіатричної експертизи залишене без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно Договору від 27 червня 1984 року ОСОБА_1 купив будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м. (т. 1 а.с. 29-31).

Відповідно до копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 19 січня 1985 року (т. 1 а.с. 11).

Треті особи на стороні позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно копій паспортів громадянина України також зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 19-21).

З листа Управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин міста від 04 грудня 2019 року вбачається, що відповідно до існуючого Генерального плану міста провулок Левенця знаходиться в АДРЕСА_4 . ОСОБА_7 . Тобто, домоволодіння АДРЕСА_5 є два окремих домоволодіння, мають різні адреси та знаходяться в різних місцях міста (т. 2 а.с.192-194).

Відповідно до листа голови ради квартальних комітетів м. Сміла від 12 грудня 2019 року, домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в даний час там ніхто не мешкає (т. 2 а.с. 196).

Згідно довідки квартального комітету № 24 від 17 грудня 2019 року № 120536 вбачається, що ОСОБА_1 , 1962 р.н. проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 198).

Відповідно до висновку управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин міста б/н, встановлення металевих гаражів, боксів для ремонту автотранспортної техніки, виявлених комісією по вирішенню земельних спорів відповідно до актів обстежень від 28 березня 2007 року та від 19 червня 2008 року, виконано без відповідного дозволу та без оформлення землекористування згідно з вимогами чинного законодавства. Гаражі розміщені на території загального користування, вздовж пров АДРЕСА_4 та частково АДРЕСА_6 (т. 2 а.с. 218-219, 221).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2009 року відмовлено у задоволенні позову Смілянської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки (т. 1 а.с. 23-24).

Відповідно до рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29 грудня 2009 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2009 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_2 шляхом знесення встановленого металевого гаража та привести земельну ділянку в попередній стан (т. 1, а.с. 25-27).

23 листопада 2017 року в.о. головного спеціаліста Інспекції з благоустрою, екології та забудови міста Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області Ковбасою В. І. складено протокол про адміністративне правопорушення № 000127 про те, що ОСОБА_1 складає по АДРЕСА_4 в м. Смілі лісовий матеріал (дрова) на міській території, що є порушенням благоустрою міста (т. 1 а.с. 41-42).

01 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Смілянської міської ради Черкаської області із заявою про визнання за ним у порядку ст. 119 ЗК України, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України за набувальною давністю права власності на земельну ділянку площею 400 кв.м., яка розташована вздовж АДРЕСА_6 , якою він володіє з часів СРСР, а саме з 1987 року добросовісно, відкрито і безперервно уже 31 рік (т. 1 а.с. 14-15).

03 червня 2018 року в.о. головного спеціаліста Інспекції з благоустрою, екології та забудови міста Виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області Ковбасою В. І. складено протокол про адміністративне правопорушення № 000019 про те, що ОСОБА_1 складає по АДРЕСА_7 Левенцова в м. Смілі відходи деревообробної промисловості на загальноміській території (тирса) (т. 1 а.с. 40-41).

З копії припису Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 05 червня 2018 року № 58 вбачається, що ОСОБА_1 вказано на порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: АДРЕСА_8 (т. 2 а.с. 226).

Відповідно до рішення сесії Смілянської міської ради Черкаської області від 25 жовтня 2018 року № 79-79/VII відмовлено ОСОБА_1 в передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,0400 га під самовільно збудованими гаражами-боксами для ремонту автотранспортної техніки на підставі набувальної давності вздовж пров. Левенцова та пров. М. Раскової. Рекомендовано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (т. 1 а.с.123-125).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вирішуючи вчергове питання про можливість слухання справи за кола учасників справи, які з`явились у судове засідання колегія суддів враховує наступне.

ОСОБА_1 через канцелярію суду в день чергового судового засідання 17.07.2020 були подані заяви про призначення йому, як позивачу та, відповідно, особі, яка подала апеляційну скаргу, судової психіатричної експертизи, в яких останній також зазначив і про те, що він відмовляється від послуг чергового адвоката ОСОБА_9 . П., призначеного Смілянським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, проте без долучення доказів такої відмови, визначених законодавством.

Водночас, ОСОБА_1 , під час з`ясування головуючим, чи мають учасники справи клопотання, пов`язані з розглядом справи, саме дане клопотання не заявлялось.

У свою чергу право особи на заміну представника, є похідним від права вільного вибору представника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею представником.

Врахувавши відсутність доказів звернення з відповідною заявою до Центру, те що адвокат Вакуленко О. П., згідно доручення Смілянського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 23.06.2020 та довіреності від 23.06.2020, яка станом на час розгляду справи апеляційною інстанцією, у відповідності до вимог ст. 248 та ст. 249 ЦК України, не припинила свою дію та не була скасована, наділений повноваженнями на ведення справи в суді в якості представника ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 110, 111), колегія суддів не вбачає правових підстав для чергового відкладення справи розглядом та вважає за можливе слухати справу за участі осіб, які з`явились у судове засідання та підтвердили свої повноваження на здійснення представництва в ньому.

Вимоги викладені в заяві, стосовно зобов`язання адвоката вчинити дії перелічені скаржником в даній заяві, не гуртуються на вимогах діючого цивільного процесуального законодавства.

У свою чергу адвокат Вакуленко О. П., у відповідності до наявної в матеріалах справи заяви від 08.07.2020, завчасно ознайомився з матеріалами цивільної справи (т. 3 а.с. 112).

Окрім того, апеляційний суд враховує і те, що всі наявні в матеріалах справи заяви, як і звернення до територіальних центрів безоплатної вторинної правової допомоги, незважаючи на те, що вони подані від імені ОСОБА_1 та третіх осіб на стороні позивача, готувались його представником у суді першої інстанції, який діяв у відповідності до наданої довіреності, - приватним юристом Брунь В. І. (т. 1 а.с. 44 45), та з зазначенням його адреси для листування (18003, м. Черкаси, 3-є відділення зв`язку а/с 666).

Заслухавши ОСОБА_1 та його представника адвоката Вакуленка О. П., які підтримали апеляційну скаргу, представника Смілянської міської ради Возного С. І. та третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які заперечували проти її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає приведеним вимогам закону.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

ОСОБА_1 , звертаючись в суд з позовом, зазначав, що він без дозвільних документів розмістив на спірній земельній ділянці металеві гаражі-бокси та самочинно побудував автомобільний гараж для ремонту автомобільної техніки, тому має право на визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України та ст. 119 ЗК України по принципу набувальної давності.

Отже, предметом даного спору є перевірка наявності саме підстав для визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю.

За змістом ст. 328 ЦК України, яка регламентує підстави набуття права власності, набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесена, зокрема, набувальна давність (ст. 344 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи, зокрема, поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава (justus titulus), яка б переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідно до ст. 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Передача земельної ділянки у власність або користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Можна підсумувати, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року, справа № 729/608/17, Верховний Суд у постанові від 23 березня 2020 року у справі №601/1505/18.

Статтею 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 79-1 ЗК України).

Відповідно до ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За змістом положень ст. 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу та інші.

В силу положень ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною 1 ст. 83 ЗК України визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Частина 4 ст. 83 ЗК України визначає землі комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, до яких належать, в тому числі землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності та розташована по АДРЕСА_2 , вздовж вулиці та є земельною ділянкою загального користування.

Сторони по справі вказану обставину не заперечували.

ОСОБА_1 дійсно користується земельною ділянкою, яка розташована по АДРЕСА_6 та розмістив на ній, зокрема, тимчасові споруди.

Смілянська міська рада, в свою чергу, у 2009 році зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2009 року під час розгляду справи за позовом Смілянської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки, зокрема, встановлено, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю і в ОСОБА_1 передбачені чинним законодавством підстави її зайняття відсутні.

Із рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2009 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2009 року вбачається, що Смілянська міська рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 в якому ставила вимогу саме про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку від самочинно встановленого ним гаража, який розміщений на прибудинковій території домоволодінь по АДРЕСА_6 .

Тобто, звертаючись із позовом до ОСОБА_1 Смілянська міська рада ставила питання про звільнення останнім самовільно зайнятої земельної ділянки загального користування вздовж АДРЕСА_6 , зокрема, шляхом знесення встановленого металевого гаража без зазначення будь-яких індивідуальних його ознак, проте мотивуючи вимогу тим, що ОСОБА_1 на зазначеній території розташовані гаражі, бокси для ремонту автотранспортної техніки, тому посилання позивача на ту обставину, що інші гаражі встановлені правамірно, оскільки про них не зазначено у вказаних рішеннях не заслуговують на увагу.

Крім того, мешканці провул. Левенцова в м. Сміла Черкаської області, зокрема, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , протягом тривалого часу звертались до різних державних органів із численними скаргами та із проханням вжиття заходів щодо неправомірного користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою та відновлення їхніх прав (т. 1 а.с. 127-140, т. 2 а.с. 11-24, 28-51).

Неодноразово, в процесі перевірки стану земельної ділянки по АДРЕСА_6 з благоустрою, екології та забудови міста Виконавчого комітету Смілянської міської ради були виявлені порушення правил благоустрою території міста, про що неодноразово складались відповідні протоколи про адміністративне правопорушення, а згідно з копією припису Державної архитектурно-будівельної інспекції України від 05 червня 2018 року, ОСОБА_1 поставлено вимогу усунути порушення вимог містобудівного законодавства та зупинити експлуатацію об`єкта (т. 2 а.с.226).

ОСОБА_1 звертався до Смілянської міської ради із заявою про виділення йому у власність спірної земельної ділянки площею 400 кв. м., проте рішенням сесії Смілянської міської ради Черкаської області від 25 жовтня 2018 року № 79-79/VII йому було відмовлено.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу того, що ним вчинялися будь-які дії направлені на формування спірної земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, площею саме 400 кв. м.

Апеляційний суд також враховує, що аналіз ст. 119 ЗК України дає підстави для висновку про те, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст.118 та ст. 123 ЗК України).

Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Аналогічний висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 742/2916/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 569/10861/16-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 567/517/17.

Тобто, закон не встановлює переваг на отримання земельної ділянки у власність у зв`язку із набувальною давністю, а містить чіткий порядок дій щодо її отримання.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель загального користування, є прилеглою до домоволодінь мешканців АДРЕСА_6 , а в діях позивача відсутня обов`язкова складова добросовісність користування, то позовні вимоги про визнання права власності позивача на земельну ділянку за принципом набувальної давності є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що вимоги позивача про припинення дій відповідача, які порушують право ОСОБА_1 на приватну власність на земельну ділянку, забезпечення примусового виконання обов`язку у натурі є похідними від основної вимоги в задоволенні якої відмовлено, тому дані позовні вимоги теж не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом неправомірно не було залучено до участі в справі третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Згідно до вимог ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи.

За ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 в позовній заяві в якості третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору вказав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.1-10).

У свою чергу ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) (т.1 а.с. 94-95).

20 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) суддею Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Н. А. Кирилюк прийнято до свого провадження (т.1 а.с. 191).

Тобто, ще на етапі відкриття провадження у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у відповідності до позовної заяви, були зазначені в якості учасників справи.

В матеріалах справи наявні численні повістки про виклик вказаних осіб в судові засідання та рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (т.1 а.с. 97, 99, 195-198, 206-207, 222-223, 225, 228, т.2 а.с. 81-82, 86, 88, 108, 110, 115-116, 158-159, 163-164 ).

В процесі розгляду справи третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 було заявлено відвід судді, в задоволенні якого ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 червня 2019 року було відмовлено (т.2 а.с. 92-95).

Третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 також було заявлено відвід судді, в задоволенні якого ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2019 року було відмовлено (т.2 а.с. 124-127).

Крім того, інтереси як позивача, так і третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 представляв по довіреності ОСОБА_10 , який постійно брав участь в судових засіданнях.

В оскаржуваному рішенні, у вступній його частині, зазначені лише ті, учасники, які безпосередньо брали участь в судовому засіданні в день ухвалення рішення, інтереси третіх осіб на стороні позивача в якому, в тому числі, представляв ОСОБА_10 . При цьому, в резолютивній частині ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були вказані в якості учасників справи (т.2 а.с. 232- 235).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки поданих та досліджених судом доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права по суті спору, та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін із вищенаведених підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 липня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко