Справа № 456/1995/20
Провадження № 2/456/953/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

31 липня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності, де разом з нею зареєстровані та проживають члени її сім`ї: мати ОСОБА_3 та двоє синів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі з 2006 року. Проте близько 13 років відповідач у спірній квартирі не проживає, не користується нею, місце його проживання та місце його перебування невідоме. В квартирі немає жодних речей відповідача, а сама вона з ним ніколи не зустрічалася. Реєстрація відповідача в належній їй на праві власності квартирі перешкоджає вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, зокрема, вона несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та не має можливості оформити житлову субсидію.

Оскільки відповідач без поважних причин понад рік не проживає у спірній квартирі, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим вона змушена звернутися з даним позовом до суду.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Журавльова Л.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, на виклик суду повторно не з`явився, про причину неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів.

Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року).

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Пауел та Райнер проти Великобританії'' від 21.02.1990, ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011).

За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2017, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 87605243 від 20.05.2017 /а.с. 10-12/.

З довідки про склад сім`ї та прописку за № 222 від 04.03.2020, виданої КП «Управляюча компанія «Світанок», судом встановлено, що з 17.10.2006 у вищевказаній квартирі відповідач ОСОБА_2 /а.с. 6/.

Разом з тим, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 пояснили, що проживають по сусідству з позивачкою в АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , який раніше проживав у вказаному будинку, після розлучення з дружиною виїхав у невідомому напрямку та не проживає в квартирі № 3 їх будинку, яку придбала позивачка, близько 13 років.

У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків у результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах.

Окрім того, факт реєстрації ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , але фактичного непроживання близько 13 років додатково стверджується актами обстеження квартири АДРЕСА_1 від 07.05.2019, від 20.12.2019, від 03.03.2020 /а.с. 7-9/.

Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивачки, а саме : квартири АДРЕСА_1 , тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 близько 13 років без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з квартирою не підтримує, де немає його майна, жодних особистих речей.

Будь-яких даних про те, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з поважних причин, як і підстав для збереження за ним спірного житла, судом не встановлено.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

У Рішенні Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

На підставі вищенаведеного, врахувавши той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності відповідача не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем судом не встановлено, відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному житловому приміщенні близько 13 років, що перевищує річний строк, який визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, без поважних причин, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з квартирою не підтримує, де немає його майна, жодних особистих речей, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 втратив право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачці ОСОБА_1 , відтак позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачкою до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 03.08.2020.

Суддя Л.В.Гула