Справа № 450/2809/18 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/4072/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які не проживають у ньому протягом тривалого часу, у квартирі відсутні їхні речі, останні не оплачують комунальних послуг.

З урахуванням зазначених обставин позивач, на підставі ст.ст.64,156 ЖК України, ст.405 ЦК України просив:

визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-6)

19 лютого 2019 року ОСОБА_2 зменшив позовні вимоги і зазначив, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , тому їх необхідно вилучити зі складу відповідачів, до них відсутні позовні вимоги даного змісту (а.с.44-45).

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 , - задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_1 1990 р.н. таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 /РНОКПП НОМЕР_1 / 704,80 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскільки колишній власник житлового будинку - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то право на користування даним житлом було похідним від прав колишнього власника будинку, який був дідом відповідача по лінії батька , а відтак вважає, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що відповідно до положень ч. 2 ст. 64 ЖК України і ст. 3 СК України він не є членом власника житлового будинку.

Також вказує, суд не дав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_1 не міг проживати у спірному будинку, боячись за своє життя через конфлікти з позивачем і його родиною, та не з`ясував поважності причин його відсутності у спірному житлі, як цього вимагає ст. 405 ЦК України.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судове засідання строни не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи.

23 липня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи через зайнятість в слідчих діях в Пустомитівському ВП ГУНП у Львівській області.

Зазначене клопотання колегією суддів відхилено як необгрунтоване.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Необгрунтоване відкладення розгляду справи призведе до порушення розумних строків її вирішення в розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення по справі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право відповідача ОСОБА_1 на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 припинилося із зміною власника (дідуся ОСОБА_5 на дядька по лінії батька - ОСОБА_2 ).

З таким висновком суду повністю погодитися не можна із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2012 року спадкоємцем майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_2 (а.с.69).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зі згоди колишнього власника та його дідуся ОСОБА_5 . Отже, реєстрація відповідача, у спірній квартирі була проведена на законних підставах зі згоди колишнього власника.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 47852221 від 18 листопада 2015 року, ОСОБА_2 набув у власність житловий будиноАДРЕСА_3 АДРЕСА_1 . Підстава: Свідоцтво про право на спадщину № 1774 від 14 грудня 2012 року (а.с 67).

ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_2 по лінії батька. Батько ОСОБА_1 ОСОБА_7 помер.

Згідно даних будинкової книги у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно актів обстеження умов проживання від 11.06.20189 року, від 28.09.2018 року, від 23.11.2018 року, від 08.02.2019 року, ОСОБА_1 не проживає у будинку адресою: АДРЕСА_1 .

У той же час, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі що розглядається, визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням має оцінюватися з урахуванням порушення прав останнього на житло в результаті чого він може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, задовольняючи позов суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач, на даний час, не може проживати у спірному житлі, боячись за своє життя із за конфліктів з позивачем і його родиною. З тих підстав суд не може брати до уваги акти обстеження умов проживання від 11.06.20189 року, від 28.09.2018 року, від 23.11.2018 року, від 08.02.2019 року.

З урахуванням зазначених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року скасувати ту ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1057 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 липня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.