ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1904/19 Номер провадження 22-ц/814/1308/20Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Кальник А.М.,

за участі: прокурора Марченко О.А., представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Полтавської області

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 року, прийнятого під головуванням судді Бондарь В.А. в м. Лохвиця

у справі за позовом ОСОБА_2 до Заводської міської ради Лохвицького району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до районного суду з вказаним позовом. Просив визнати за ним право власності на господарські будівлі розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на відкрите та базперервно користується вказаними спорудами з 2009р.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до Заводської міської ради Лохвицького району Полтавської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на господарську будівлю (літ.А-1,1А-1), загальною площею 600,1 м. кв., господарську будівлю (літ.Б-1), загальною площею 37,8 м.кв., господарську будівлю (літ.В-1), загальною площею 81,5 м.кв., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення оскаржила Полтавська обласна прокуратура, яка в апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову та вирішити питання судових витрат.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.09.2015 року між Червонозаводською міською радою та позивачем було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,9050 га (кадастровий номер: :51:010:0056), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Земельна ділянка була передана в оренду для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. Договір укладено строком з 01.09.2015 року по 31.12.2030 року. В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дане право оренди зареєстроване 28.09.2015 року.

15.02.2016 року Розпорядженням міського голови № 08 вулицю Жовтневу було перейменовано на вулицю Вишневу.

25.01.2019 року Рішенням Заводської міської ради № 25 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки загальною площею 0,9050 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 (кадастровий номер :51:010:0056).

25.01.2019 року між Заводською міською радою та позивачем було укладено Договір оренди земельних ділянок, в тому числі і земельної ділянки площею 0,4169 га (кадастровий номер :51:010:0077), яка розташована по АДРЕСА_1 . 03.04.2019 року проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки. Строк дії договору з 01.01.2019 року по 01.01.2039 рік.

Позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що власників будівель, що розташовані на орендованій ділянці він ніколи не бачив, сам здійснював догляд, ремонт споруд та відкрито і безперешкодно користувався вказаним майном більше 10 років.

Право власності на господарські будівлі за вказаною адресою в КП Лубенське МБТІ не зареєстроване.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд своє рішення мотивував тим, що є факт добросовісного і відкритого користування ОСОБА_4 нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , а також на те, що визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст.344 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту наведеної норми, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.81 ЦПК України), є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1 ст.344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Якщо ж володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову, оскільки ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння ним спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння.

Крім того, договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,9050 га (кадастровий номер: :51:010:0056), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 було укладено між Червонозаводською міською радою та позивачем 01.09.2015 року.

Доказів того, що ОСОБА_3 з 2009 року безперешкодно користується господарськими будівлями, за адресою АДРЕСА_1 суду надано не було.

Між тим, з відзиву Заводської міської ради вбачається, що власником нерухомого майна за вказаною адресою було Лохвицьке АТП № 15342, яке в ході реорганізації набуло статусу відкритого акціонерного товариства, однак дана обставина не була перевірена в ході розгляду справи та не з`ясована належність вказаного майна цьому товариству ( а.с. 47).

Отже, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог щодо користування позивачем господарськими будівлями з 2009р.

Обговорюючи питання щодо права прокурора на оскарження рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 року, колегія суддів виходить з позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020р. у справі № 912/2385/18, 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 01 квітня 2020р. у справі 554/10282/16-ц.

Так, питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Прокурор Полтавської області дотримався зазначеного порядку, направивши відповідні повідомлення Заводській міській раді Лохвицького району Полтавської області та Державній архітектурно-будівельній інспекції у Полтавській області ( а.с.67-69).

Таким чином, прокурором доведена бездіяльність відповідних органів та підставність звернення з даною апеляційною скаргою, яка підлягає задоволенню, а рішення районного суду скасуванню із постановленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь Прокуратури Полтавської області підлягають стягненню понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3003,87 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2019 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Прокуратури Полтавської області 3003,87 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: С. Б. Бутенко

О. І. Обідіна