Ухвала

21 липня 2020 року

м. Київ

справа № 161/5704/15-ц

провадження № 61-13667св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - ОСОБА_6 ,

розглянув заяву судді Ступак Ольги В'ячеславівни про самовідвід у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2018 року у складі судді Івасюти Л. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання жилого будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що з 24 січня 1976 року по 27 травня 1999 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 13 вересня 1990 року № 401 ОСОБА_7 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 ), (у подальшому - АДРЕСА_2 ) для будівництва індивідуального житлового будинку, у тому ж році вони розпочали будівництво будинку за вказаною адресою, який було збудовано у 1993 році.

28 травня 1999 року ОСОБА_7 уклав шлюб із ОСОБА_5 , а у грудні 2000 року виїхав на роботу за кордон.

За ОСОБА_5 визнано право власності на спірний будинок рішенням суду, яке було скасовано, а в подальшому її позов залишено без розгляду.

01 лютого 2006 року ОСОБА_7 зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку.

23 жовтня 2013 року ОСОБА_5 незаконно зареєструвала за собою право власності на будинок та, не маючи необхідного обсягу повноважень, відчужила його відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 . Останні не могли не знати про те, що ОСОБА_5 не має права власності на це майно, не вжили всіх розумних заходів, не виявили обережності та обачності щодо з`ясування правомочності продавця, а тому являються недобросовісними набувачами.

З урахуванням наведеного, на підставі статей 15, 16, 330, 331, 388, 396, 400 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), статей 60, 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) просили визнати житловий будинок по АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності; визнати за кожним з позивачів право на 1/2 частки у спільному майні подружжя, витребувати житловий будинок по АДРЕСА_2 з володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 у володіння і спільну сумісну власність позивачів та витребувати земельну ділянку по АДРЕСА_2 з володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 у користування позивача ОСОБА_7 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2016 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості правонаступника померлого позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 , а також залучено до участі у даній справі, як третю особу на стороні позивачів - ОСОБА_6 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30 травня 2018 року в задоволенні вищевказаних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з його безпідставності та необґрунтованості, оскільки позивачами не надано належних, допустимих та достатніх доказів, на підтвердження права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, як і не надано доказів на підтвердження того, що майно вибуло з їх володіння не з їхньої волі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись у липні 2019 року до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їх позов.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 липня 2019 року для розгляду цієї справи визначено суддю-доповідача Гулейкова І. Ю. та колегію суддів Першої судової палати, до якої входять судді: Ступак О. В., Усик Г. І.

Перед початком розгляду справи по суті суддею Ступак О. В. у цій справі заявлено самовідвід з посиланням на те, що вона брала участь у вирішенні справи № 161/6829/14-ц (провадження 61-15188св15) за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, застосування правових наслідків недійсності правочину, визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, яка може бути преюдиційною для справи, яка переглядається, а тому з метою уникнення будь-яких сумнівів у неупередженості та об`єктивності вважає, що наявні підстави для самовідводу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, обговоривши доводи заяви про самовідвід, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 48).

Крім того, пункт 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, які схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, наголошує, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в його неупередженості.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші, ніж перелічені у пунктах 1-4 частини першої статті 36 ЦПК України, обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Ураховуючи те, що участь судді Ступак О. В. у розгляді справи № 161/6829/14-ц (провадження 61-15188св15) за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, застосування правових наслідків недійсності правочину, визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя може викликати сумнів сторін у справі в об?єктивності та неупередженості судді та суду в розгляді справи, відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України заява про самовідвід судді Ступак О. В. підлягає задоволенню, аби усунути обставини, які б давали сумнів в об`єктивності та неупередженості судді та суду.

З огляду на викладене, заяву про самовідвід судді Ступак О. В. необхідно задовольнити, а справу передати для повторного автоматизованого перерозподілу.

Керуючись статтями 33, 36, 39, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву судді Ступак Ольги В`ячеславівни про самовідвід у справі № 161/5704/15-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання жилого будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Передати справу для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик