Єдиний унікальний номер 243/1432/20
Номер провадження 22-ц/804/2033/20
Єдиний унікальний номер 243/1432/20 Головуючий у 1 інстанції Мінаєв І.М.
Номер провадження 22-ц/804/2033/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Космачевської Т.В., Мірути О.А.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виданого у справі № 243/1432/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини (головуючий у першій інстанції Мінаєв І.М.), -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із заявою про визнання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своєї заяви зазначив, що судом видано наказ від 12.03.2020р. про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку до повноліття дитини. Зазначає, що ОСОБА_3 зареєстрований та мешкає разом з ОСОБА_1 , та перебуває на його утриманні, в той час як ОСОБА_2 хоча і зареєстрована разом з ними, однак фактично там не проживає з серпня 2017 року. Стягувач мешкає за межами України, а коштів на утримання дитини не надає з травня 2019 року. Посилаючись на положення ст.ст.181, 184 СК України зазначає, що у нього відсутній обов`язок зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 , та з огляду на положення ст.432 ЦПК України просив визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини таким, що не підлягає виконанню - залишено без задоволення.

Ухвала вмотивована тим, що обставини, з якими заявник пов`язує наявність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не є такими підставами у розумінні ст.432 ЦПК України для задоволення його заяви.

Боржник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 07 травня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, задовольнити повністю.

Вищезазначену ухвалу вважає незаконною і необґрунтованою внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справ, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до винесення помилкової ухвали.

Зазначає, що місцем проживання дитини є адреса: АДРЕСА_1 , що підтверджено відповідною довідкою про склад сім`ї № 239 від 10.02.2020 та актом обстеження матеріально-побутових умов родини комітету мікрорайону «Лісний» від 26 березня 2020р. №86. За вказаною адресою зареєстроване і місце проживання ОСОБА_2 , проте відповідно до норм ст.З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ця адреса є лише місцем перебування ОСОБА_2 , оскільки остання проживає там менше шести місяців на рік, більшу частину року перебуваючи за кордоном. Зауважує, що в судовому засіданні ОСОБА_2 визнала факт свого переважного перебування за кордоном на протязі 2017-2020 років, а також за останній період з 24.07.2019 року по 16.01.2020 року в т.ч. в лютому та березні 2020 року, вже після подачі заяви про видачу судового наказу.

Вказує, що протягом 2017-2020 років (і це визнано ОСОБА_2 в судовому засіданні) дитина проживала разом з батьком (який опікувався та утримував дитину), в тому числі і на момент подачі заяви про видачу судового наказу в лютому 2020 року, а отже ОСОБА_2 не має право на отримання аліментів на утримання дитини.

Під час розгляду справи суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, безпідставно надав перевагу аргументам однієї із сторін (які не підтверджені жодним належним та допустимим доказом), не перевірив аргументи апелянта та не надавши об`єктивну оцінку його доказам стосовно проживання дитини з ним та перебуванні на його утриманні (акт обстеження матеріально - побутових умов родини, довідка зі школи і навіть визнання цього факту ОСОБА_4 ).

Зазначає, що факт проживання ОСОБА_2 за іншою адресою, ніж місце проживання дитини, також підтверджується і її заявою від 17.02.2020 року про стягнення аліментів, в якій в якості адреси для листування (а відповідно і фактичного проживання) зазначена адреса інша, ніж адреса фактичного проживання дитини, також до такого висновку під час розгляду заяви про стягнення аліментів дійшов суд першої інстанції зазначивши у судовому наказі інше місце проживання ОСОБА_2 ніж місце проживання дитини.

Зауважує, що він (заявник) дитини має постійне місце роботи, офіційно отримує заробітну плату, постійно проживає з дитиною та відповідно і опікується та утримує дитину. Згідно довідки зі школи батько бере участь у благоустрою класної кімнати, завжди реагує на зауваження вчителів стосовно сина, систематично цікавиться його поведінкою. Зовнішній вид у дитини завжди охайний, емоційний стан стабільний, домашнє завдання завжди виконано, тобто поведінка батька не характеризується з поведінкою особи, яка самоусунулась від утримання дитини.

Стягувач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи боржника та просить залишити скаргу без задоволення. Зазначає, що згідно до заяви, поданої ОСОБА_1 до суду першої інстанції, він бажає визнати виконавчий документ про стягнення із нього аліментів - судового наказу, таким, що не підлягає виконанню. Тобто заявник бажає скасувати оскаржує мий наказ та щоб із нього не стягувались аліменти. Однак, відповідно до приписів розділу 11 ЦПК України, що визначеними законом способами захисту порушеного права боржника у випадку видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 4 частини першої статті 161 ЦПК України) є подання позову про зменшення розміру аліментів або звернення до суду із заявою про перегляд такого судового наказу за нововиявленими обставинами. Інших способів захисту прав боржників, із яких стягнуто судовим наказом аліменти, законодавством не передбачено.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення боржника, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що перебування стягувача за межами України у період до 17.02.2020 р. не має правового значення для розгляду цієї справи, оскільки аліменти судом стягнуті саме з 17.02.2020. В той час як судом встановлено з пояснень сторін, що ОСОБА_2 мешкає разом з дитиною з 17.02.2020 до теперішнього часу. Отже, посилання боржника на ті обставини, що він мешкає разом з дитиною, а стягувач перебуває за кордоном і, відповідно, разом з дитиною не мешкає, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. За змістом двох актів з місця проживання, наданих боржником та стягувачем, вбачається, що вони містять істотні суперечності між собою, тому суд приймає до уваги зазначені документи лише в тій частині, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх дитина ОСОБА_3 зареєстровані за однією адресою, ОСОБА_2 виїжджала за кордон на роботу, а по поверненню мешкала за місцем реєстрації.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги правильність викладених висновків не спростовують.

Згідно ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник, обґрунтовуючи свою заяву, посилається, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та зареєстрований разом з ним, і саме він утримує дитину, в той час як стягувач ОСОБА_2 з 24.07.2019 до 16.01.2020 перебувала у Польщі, а він в цей час самостійно утримував дитину.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов родини від 26.03.2020р., складеним керівником мікрорайону Лісний, за адресою: АДРЕСА_2 , мешкає ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 , а також зареєстрована його дружина ОСОБА_2 , яка за місцем реєстрації не мешкає, у вихованні сина участі не приймає (а.с.31). В той же час згідно з актом від 16.04.2020 р., складеним цим же керівником мікрорайону Лісний, вбачається, що на час виїзду матері на роботу за кордон з дитиною ОСОБА_3 залишаються батько і бабуся, по поверненню на територію України мати мешкає за місцем реєстрації, приймає участь у вихованні сина, доглядає за ним, зароблені кошти витрачає на сім`ю (а.с.47).

За відомостями, викладеними у довідці Слов`янської загальноосвітньої школи № 10 від 17.03.2020, ОСОБА_1 , який є батьком ОСОБА_3 , спілкується з класним керівником, відвідує батьківські збори, бере участь в організації благоустрою класної кімнати, завжди реагує на зауваження вчителів стосовно сина, систематично цікавиться його успішністю та поведінкою. З 01.09.2019 по теперішній час мати ОСОБА_5 відвідувала школу один раз, зі слів батька вона була за кордоном.

За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (п.40 рішення від 19.03.97 у справі «Горнсбі проти Греції»).

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

За приписами ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

- матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання,

- процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11.

Отже, суд, вирішуючи спір даної категорії, досліджує обставини щодо стану виконання боржником свого обов`язку з погашення заборгованості.

При цьому, наслідками визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п.5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Підставами для визнання виконавчого листа таким, що частково не підлягає виконанню, заявник зазначає те, що дитина ( ОСОБА_3 ) в період часу за який судовим наказом по справі стягнуто з нього аліменти і на даний час, фактично проживає з ним, отже, відсутні підстави для примусового виконання судового рішення на підставі виконавчого документу.

Між тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 не навів у заяві доводів, які б стосувалися питань виконання судового рішення та виконавчого документа, урегульованих ст.432 ЦПК України, та у справі немає доказів помилковості видачі виконавчого листа, невідповідності його змісту, формі, реквізитам такого документа, відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою.

У свою чергу слід зазначити, що питання щодо відкликання виконавчого документу може бути вирішено при розв`язанні питання про звільнення позивача від сплати аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 в іншій цивільній справі.

За таких обставин, порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 29 липня 2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв