З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.07.2020 м. Бар Вінницької області
Барський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.
за участі секретаря Мазур К.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають в цьому будинку. 14.05.2019 року вони були зняті з реєстрації з даного будинку. Позивач звертався до відповідачів та контролюючих органів за захистом своїх порушених прав власника, відповідачі у добровільному порядку не усунули йому перешкод у користуванні власністю, ключів від вхідних замків не передали, доступу у спірний будинок позивачу не надали. Зазначені вище дії відповідачів порушують права позивача як власника користуватись спірним житловим будинком, у зв`язку із чим він звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності, та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання 07.07.2020 року не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне розглянути справу в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів.
Відповідач ОСОБА_3 , будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання 07.07.2020 року не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне розглянути справу в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів.
Відповідач ОСОБА_4 , будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився 07.07.2020 року, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне розглянути справу в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 03.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. під № 869, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки КП «Бар-благоустрій» № 147 від 14.05.2019 року про реєстрацію місця проживання, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб немає, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, які були б зареєстровані або проживали за вищевказаною адресою.
Факт наявності перешкод а користуванні житлом позивачем підтверджується зверненням ОСОБА_1 до поліції з приводу конфлікту з особами, які незаконно перебувають у його будинку. Згідно рапорту старшого інспектора - чергового СРПП №3 Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП в Вінницькій області, за результатами звернення ОСОБА_1 проведена ретельна перевірка, в ході якої було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її сином склались спірні цивільно-правові відносини, вирішення яких відноситься до компетенції суду.
На час розгляду справи відповідачами не спростовані доводи позивача про відсутність у нього доступу до житлового будинку та неможливість користуватись ним за призначенням.
Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом (частина перша статті 328 ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на свій розсуд (ст.317,319 ЦК України).
Як передбачено ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.
Відповідно до ст. 383, 391 ЦК України, ст.157 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Свої вимоги про усунення перешкод у користуванні спірної квартири позивач обґрунтував з посиланням на норми ст.391 ЦК України, за змістом якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть, якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.
Перешкодами у здійсненні прав власника є неправомірні дії особи, яка ці права порушує.
Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник ОСОБА_1 в принципі не може бути обмежений у праві користування своїм майном, яким є житлове приміщення квартири, реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні права користування житлом за його власниками без обмежень.
Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками, ані територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла,чого у даній справі не встановлено, а тому позивачу без жодних законних підстав відповідями чиняться перешкоди у користуванні власністю.
В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не зареєстровані в спірному житловому будинку, не є його власниками, проте незаконно проживають в даному будинку, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні власністю.
Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.
Відповідно до ч. 1ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Таким чином, враховуючи, що проживання відповідачів у спірному будинку чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а спільне проживання сторін у будинку є неможливим, оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача (власника), то суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені квитанцією у розмірі 2305,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.156,157 ЖК України,ст.ст.317, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позов задовольнити повністю.
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_1 2305,20 гривень судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя:
Повне судове рішення складено 15 липня 2020