Справа № 639/8837/19
Провадження № 2/639/580/20
Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Рубіжного С.О.,
за участю секретаря - Чубенко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 639/8837/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме 1/3 частку права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що відповідно становить 88/1800 часток житлового будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він разом з мамою ОСОБА_3 , та з братом ОСОБА_2 , починаючи з дня народження, проживав у квартирі АДРЕСА_1 , що є 88/600 частиною цього житлового будинку, згідно технічного паспорту на цей будинок.
Вищевказана частка в житловому будинку належала його мамі ОСОБА_3 івні на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою 06.10.78 р. за р. № 1-3972, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації01.11.1978 року за р. № 2242 - 15/600 часток та Договору купівлі-продажу, посвідченого П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою 08.08.1995 року за р. № 3-4883, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 22.11.1995 року за р. № 2242 - 73/600 часток, що підтверджується Свідоцтвом на право спадщини за законом.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 після тривалої хвороби, що підтверджується свідоцтвом про смерть. На той час йому було 10 років і його взяли до себе на виховання бабуся і дідусь, які проживали в смт. ГутиБогодухівського району Харківської області. У 2005 році він закінчив школу і вступив на денне навчання у Харківську державну зооветеринарну академію та з серпня 2005 року він переїхав до Харкова до вищевказаної квартири, в якій проживає постійнодо теперішнього часу. Разом з ним до січня 2007 року проживав Відповідач. З відповідачем ніколи не з`ясовували хто є власник або не власник квартири, вони просто жили в маминій квартирі. У січні 2007 року Відповідач зібрав залишок своїх речей і виїхав в невідомому напрямку, сказавши, що їде в Росію на заробітки. З того часу відносини з Відповідачем припинилися і ніякого зв`язку з ним немає. Зараз місце його перебування невідоме, тому останнє відоме місце його перебування є вищезазначена адреса.
24 березня 2017 року він отримав у державного нотаріуса П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Абеленцевої Г.В. Свідоцтво про право на спадщину за законом та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі чогодізнався, що йому належить на праві приватної власності 2/3 частини квартири, що становить 176/1800 часток в житловому будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель , яку він отримав у спадок після померлої матері, а Відповідач є спадкоємцем 1/3 частки майна, що становить 88/1800 часток у зазначеному житловому будинку. З`ясувалось, що Відповідач прийняв спадщину, але не виконав свій обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, всупереч припису ч. 1 ст. 1297 ЦК України.
Він фактично з січня 2007 року користується 1/3 частиною квартири, що становить 88/1800 часток в житлового будинку, продовжує мешкати в будинку понад 12 років поспіль, відкрито, безперервно та добросовісно володіє вищезазначеним майном, утримую житлове приміщення в належному стані, здійснюю поточні та капітальні ремонти, сплачую всі платежі пов`язані з утриманням та проживанням в ньому.
Зараз виникла необхідність належним чином оформити земельну ділянку, але цього неможливо здійснити без співвласника, будь які дії стосовно реєстрації у житловому приміщенні також неможливі без згоди співвласника та багато інших питань неможливо вирішити без участи співвласника, який майже 12 років не з`являється, не цікавиться своїм майном. Бажає належним чином оформити своє право власності на об`єкт, від якого фактично відмовився власник, але в позасудовому порядку вирішити це питання є неможливим, оскільки відсутність відповідача, позбавляє його в повній мірі реалізувати своє право власності на приналежне майно, що змусило звернутися до суду за захистом свого права.
На даний момент права приватної власності на вказану 1/3 частину квартири у нього немає, тобто вона знаходиться у власності іншої особи, а отже є чужим нерухомим майном.
Зазначає, що на момент заволодіння майном не знав, що 1/3 частини майна належить Відповідачу та був впевнений протягом всього часу володіння майном, що на це майно не претендує Відповідач.
Враховуючи вищезазначені обставини, вважає, що у зв`язку із добросовісним заволодінням чужим майном, відкритим, безперервним володінням нерухомим майном більше 12 років, у нього виникло право власності на вказану частку нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Також ухвалою суду задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків в судовому засіданні.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено до судового розгляду цивільну справу для розгляду по суті. Клопотання позивача про допит його в якості свідка задоволено.
В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі посилаючись на обставини, виладені в позовній заяві, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечував.
В судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду за останнім відомим місцем,у зв`язку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за її відсутності на підставі наявних в матеріалах письмових доказів.
Враховуючи, що відповідач будучи належним чином повідомлений про місце і час судового засідання до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, жодних клопотань до суду не надходило, суд приходить до висновку про проведення розгляду справи за відсутності відповідача та у відповідності до положень ч.4 ст. 223 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справі письмових доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши докази, приходить до наступного.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
З наданих позивачем документів вбачається, що його мати ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).
Зі змісту копії свідоцтва про право на спадщину вбачається, що спадщина складається 88/600 часток вищезазначеного житлового будинку. Спадкоємцями є син ОСОБА_2 - відповідач по справі на 1/3 частку та син ОСОБА_1 - позивач по справі на 2/3 частки спадщини в тому числі з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовився батько спадкодавці.
Як вбачається зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №83375010 від 24.03.2017, що позивач є власником 176/1800 часток домоволодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , які він отримав у спадок після померлої матері на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Абеленцевою Г.В. (а.с.18).
Як зазначено позивачем, відповідач, право власності не зареєстрував у встановленому законодавством порядку.
Згідно Технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого станом на 24 листопада 2016 року, домоволодіння АДРЕСА_1 складається з будинку літ. А-2 та прибудинковий територій. Будинок складається з 6 квартир: квартира №3 - загальна площа: 81,7 кв.м.; вітальня -11.6 кв.м., коридор - 5,0 кв.м., кухня -14,6 кв.м., житлові кімнати 19,8 кв.м. та 20,2 кв.м., санвузол 1,6 кв.м., тамбур -8,6 кв.м. (а.с.8-13)
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 був допитаний в якості свідка, який надав свідчення, що фактично проживали однією сім`єю з матір`ю та братом в вищезазначеній квартирі. В 1996 році у матері погіршився стан здоров`я, в зв`язку з чим вона переїхала в с. Шарівка, де померла. Відповідач залишився проживати в спірній квартирі. Позивач зазначив, що його дід склав заповіт, згідно якого виявив бажання залишити йому у спадок все своє майно, в тому числі будинок в с. Гути, де він і проживав до 2005 року, та з братом домовились, що останній буде проживати в квартирі, що належала матері, а він буде проживати в будинку, який залишився після діда.. При цьому будь яких питань щодо реєстрації прав власності на майно не вирішували. В 2005 році він попросився у брата пожити в квартирі на час навчання, після чого проживали разом до 2007 року, в якому відповідач зібрав речі та поїхав на заробітки. З того часу йому нічого невідомо про брата. Зазначає, що підставою звернення до суд стало та обставина, що необхідно вирішити із співвласниками будинку питання щодо приватизації земельної ділянки, а відсутність реєстрації права власності за ним . як повним власником майна позбавляє цієї можливості. В 2016 році він звернувся до нотаріуса для оформлення спадкових прав та зареєструвати право власності, де дізнався, що 1/3 частка спадщини належить відповідачу, оскільки останній подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері, але до теперішнього часу не отримав правовстановлюючі документи на майно.
Також в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які кожен окремо зазначили, що є сусідами позивача та відповідача, які разом проживали в спірній квартирі до 2007 року, після чого відповідав виїхав з квартири та до теперішнього часу не проживає в спірній квартирі. Позивач проживає в квартирі сам, здійснює поточні ремонти, приймає участь регулярно та добросовісно в утриманні домоволодіння.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
У постанові від 24 січня 2019 року у справі № 510/1221/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, визначив, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
З наданих позивачем доказів, пояснень та свідчень в якості свідка, судом встановлено, що сторони є спадкоємцями своєї матері, до складу спадщини якої входить вищезазначена спірна квартира. За життєвими обставинами сторони домовились щодо володіння та користування квартирою, яка залишилась у відповідача Фактично позивач користувався, як своєю часткою квартири так і часткою, яка належала відповідачу, який з січня 2007 року в квартирі не проживає.
Також суд вважає необхідним зазначити, що до нотаріуса позивач звернувся в 2016 році, тобто до закінчення десятирічного строку, сплив якого є однією із підстав для набуття права власності за набувальною давністю, де дізнався, що відповідач має право на частку у спадщині.
Суд оцінює критично обставину, що не звернення позивача з часу досягнення ним повноліття до нотаріуса протягом тривалого часу для оформлення своїх спадкових прав після відкриття спадщини, позбавило його можливості бути обізнаним про наявність прав відповідача на спірну квартиру.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За таких обставин, враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які б підтверджували існування в сукупності достатніх підстав для визнання права власності за набульною давністю та відповідали фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви про визнання права власності слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -
У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В силу пункту 3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 284 (строк подання заяви про перегляд заочного рішення), ст. 354 (строки апеляційного оскарження) продовжуються на строк дії такого карантину.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач:ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 20.07.2020.

Суддя С.О. Рубіжний