РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року м. Кремінна

Справа № 414/1214/20 Провадження № 2/414/293/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючої судді Тесленко І.О.,

за участі секретаря судового засідання Горбаньової Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кремінна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), від імені якої діє адвокат Головченко Артем Олександрович, до ОСОБА_2 (яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), про усунення перешкод в користуванні правом власності,

встановив:

до Кремінського районного суду Луганської області звернулася ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні права власності, мотивуючи тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 27 грудня 2010 року житловий будинок АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 , зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області та зареєстровано в реєстрі за № 2156. Відповідно до довідки про склад сім`ї станом на 05.06.2020 року в зазначеному житловому будинку зареєстрована: ОСОБА_2 , яка є онукою власниці житлового будинку. Згідно акта про встановлення фактичного місця проживання від 04.06.2020 року, ОСОБА_2 не мешкає в житловому будинку АДРЕСА_2 з 2014 року по теперішній час. Оскільки відповідний строк встановлений житловим законодавством, відсутність особи протягом шести місяців є підставою для визнання її такою, що втратила право користування майном. Позивач по справі не в змозі отримати від держави субсидію на комунальні послуги в наслідок реєстрації ОСОБА_2 , а тому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користуватися житловим будинком АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 18 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального провадження.

Інших процесуальних дій не вчинялося.

Позивач та її представник в судове засіданні не з?явилися, надали заяву, в якій просили справу розглянути за їх відсутності, позов підтримали у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з?явилася, на електронну пошту суду надіслала заяву про визнання позову та просила розгляд справи здійснити за її відсутності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За наявності визнання позову відповідачем суд вважає за можливе розглянути справу в підготовчому судовому засіданні та постановити рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків.

Згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2010 року, зареєстрованого у реєстрі за №2156, Витягу про державну реєстрацію прав від 07.02.2011 року, а також з Витягу з Державного реєстру правочинів від 27.12.2010 року, ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 з зазначеної вище дати (а.с. 12,15,16).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 05 червня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 з 23.03.2012 року, її чоловік ОСОБА_4 з такої ж дати, а також відповідач по справі ОСОБА_2 з 07.10.2014 року (а.с. 13).

Актом щодо встановлення умов проживання від 04.06.2020 року підтверджується те, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 2014 року (а.с. 14).

Відповідно до копій свідоцтв про народження, про шлюб та про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , 058241, 138637 від 10 червня 2008 року, 12 червня 2007 року, 28 вересня 2007 року та 09 липня 2014 року, а також Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 09 липня 2014 року, відповідач ОСОБА_2 є онукою позивача ОСОБА_1 (а.с. 17-22).

Суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у цивільних правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Згідно із ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб.

У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації.

Судом встановлено, що позивач має родинні зв`язки з відповідачем ОСОБА_2 , остання є онукою позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання.

Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що відповідач ОСОБА_2 , як член сім`ї власника приватного житлового будинку, втратила право на користування ним у зв`язку з відсутністю за місцем реєстрації на протязі більше року, а тому вказані перешкоди підлягають усуненню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 49, 89, 200, 206, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні права власності задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя І.О. Тесленко