Справа № 712/6707/20
Провадження № 2-о/712/102/20
У Х В А Л А

17 липня 2020 року суддя Соснівського районного суду м. Черкаси Пересунько Я.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною та призначення опікуна,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року на розгляд судді передано заяву ОСОБА_1 про визнання її чоловіка ОСОБА_2 , 1949 року народження, недієздатним та призначення опікуна.

Вказана заява викладена російською мовою.

Згідно із ч.1 ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до ч.ч. 1,4, 7 ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови, як державної», єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова. Статус української мови як єдиної державної мови в Україні визначається виключно Конституцією України. Статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова, як державна, є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах проводиться державною мовою. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року справа № 757/7543/17-ц, ухвалі від 9 листопада 2018 року справа № 815/39/17, ухвалі Верховного Суду від 2 листопада 2018 року справа № 328/4385/15-ц.

Крім того, ЄСПЛ у рішенні "Менцен проти Латвії (заява № 71074/01) зазначив: "... що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (а), (е), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах. Водночас, більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови".

З огляду на викладене, ОСОБА_1 необхідно подати до суду заяву про встановлення юридичного факту, викладену державною мовою, а в разі неможливості її викладення державною мовою тією мовою, якою вона володіє із перекладом на державну мову.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Заяви подані в порядку окремого провадження повинні відповідати загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, які встановлені статтями 175, 177 ЦПК України.

Згідно ч. 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суддя при проведенні підготовчих дій зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи та підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог. Відповідно до загальних правил окремого провадження сторонами в окремому провадженні є заявник та заінтересована особа.

Дослідивши матеріали поданої заяви встановлено, що вона не відповідає вказаним вимогам, оскільки заявником не залучено заінтересованою особою орган опіки та піклування Черкаської міської ради.

Згідно із ч.1 ст. 297 ЦПК України у заяві про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи мають бути викладені обставини, що свідчать про психічний розлад, істотно впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, чи обставини, що підтверджують дії, внаслідок яких фізична особа, яка зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо, поставила себе чи свою сім`ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище.

Крім того, у заяві не викладено обставини відповідно до ч.1 ст. 297 ЦПК України.

Таким чином, заявнику необхідно усунути вказані недоліки, шляхом надання до суду уточненої редакції заяви про призначення опікуна, яка б відповідала всім вимогам ЦПК України, а також копії такої заяви відповідно до кількості заінтересованих осіб.

До позовної заяви також додано клопотання про звільнення заявниці від сплати судового збору у зв`язку з отриманням пенсії в розмірі, нижчому від прожиткового мінімуму.

Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України, передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ст. 136 ЦПК України, підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони.

Вирішуючи клопотання заявниці про звільнення від сплати судового збору, суд оцінює надані нею докази про отримання пенсії в середньомісячному розмірі 2475,07 грн за період із липня 2019 року по травень 2020 року та робить висновок про те, що таке клопотання підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 297 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору при зверненні до суду із заявою про визнання особи недієздатною та призначення опікуна.

Заяву ОСОБА_1 залишити без руху та надати їй строк у сім календарних днів із дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині.

У разі невиконання вимог ухвали в зазначений строк заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Я.В. Пересунько