Провадження № 2/752/2841/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.04.2020 року суддя Голосіївського районного суду м.Києва Мазур Ю.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна прикордонна служба про зняття з реєстрації за місцем проживання, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила зняти з реєстрації місця проживання громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб здійснити всі дії по зняттю з реєстрації місця проживання особи громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , видати довідку про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 ; зобов`язати Державну прикордонну службу України надати підтвердження відсутності перетину кордону України громадянином Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з серпня 2010 року.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що з серпня 2010 року відповідач не проживає в зазначеній квартирі, не приїздить на територію України взагалі, будь-який зв`язок з ним втрачено. За інформацією з посвідки на постійне проживання відповідач з 2004 року приїхав до України з Китаю. Перед від`їздом до Китаю, відповідач залишив позивачу заяву від 07.07.2010 року, в якій надає згоду на продаж квартири. Проте, реєстрація відповідача в вищевказаній квартирі, належить позивачу на праві власності, перешкоджає їй здійснити продаж квартири, та реалізувати своє право на розпорядження своїм майном у спосіб передбачений законодавством.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.12.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями ст. 174 ЦПК України, закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву.

Позивач, зокрема, після отримання ухвали про відкриття провадження у справі, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався.

За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178, ст. 181 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 28.08.2006 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради.

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, позивач ОСОБА_1 змінила своє ім`я на ОСОБА_1 , про що 30.04.2015 року складено відповідний актовий запис № 29.

Як вбачається, в матеріалах справи наявна тимчасова посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 13.01.2009 року, виданій ОСОБА_2 - ВГІРФО Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві.

Відповідно до заяви від 07.07.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полянською А.О., зареєстрованої в реєстрі за № 1824 засвідчено, що ОСОБА_2 не заперечує проти реєстрації третіх осіб у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві особистої приватної власності гр. ОСОБА_1 , та продажу зазначеної квартири за ціною та на умовах на її розсуд.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з тексту позовної заяви позивач зазначає, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 в кв . АДРЕСА_1 перешкоджає позивачу здійснити продаж квартири, проте згідно заяви від 07.07.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полянською А.О., зареєстрованої в реєстрі за № 1824 засвідчено, що ОСОБА_2 не заперечує проти реєстрації третіх осіб у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві особистої приватної власності гр. ОСОБА_1 , та продажу зазначеної квартири за ціною та на умовах на її розсуд.

Окрім того, відповідача позивач зазначила, як ОСОБА_2 , проте в вище зазначеній заяві зазначено прізвище ОСОБА_2 , що проводить суд до сумніву, що це одна і та ж особа.

Також позивач не надала суду доказів того, що вона не може отримати самостійно інформацію від Державної прикордонної служби України щодо відсутності перетину кордону України громадянином КНР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з серпня 2010 року, або докази того, що позивач зверталась до відповідного органу і їй було відмовлено в наданні зазначеної інформації.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави ( ст.2 Цивільного процесуального кодексу України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Оцінивши досліджені в матеріалах справи докази в їх сукупності, враховуючи, що факт не проживання відповідача з 2010 року, без поважних причин у квартирі АДРЕСА_1 , не знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи судом, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна прикордонна служба, не підлягає задоволенню судом.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв`язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна прикордонна служба про зняття з реєстрації за місцем проживання - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Ю.Ю. Мазур