Справа № 663/2133/20
Провадження № 2/663/695/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2020 року м. Скадовськ

Суддя Скадовського районного суду Херсонської області Шульга К. М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Скадовської міської ради Скадовського району Херсонської області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Скадовської міської ради Скадовського району Херсонської області №3 від 23.06.2020 «Про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі, встановлено наступне.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з позову, в провадженні судів знаходяться справи про визначення місця проживання дітей: у Скадовському районному суді Херсонської області справа №663/1303/20, провадження відкрито 20.05.2020 про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у Херсонському міському суді Херсонської області справа 3766/8667/20, провадження відкрито 02.06.2020 про визначення місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач також посилається на положення ч.3 ст.19 СК України, відповідно до якої у разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

Вказує, що при цьому 23.06.2020, тобто після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету міської ради було прийнято рішення щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання рішення незаконним та його скасування.

Також зазначає, що на порушення Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, комісією не проводилося обстеження житлово-побутових умов проживання батьків дітей.

Враховуючи викладене, заявлена позивачем вимога не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки на теперішній час у судах на розгляді перебувають цивільні справи за позовами про визначення місця проживання дітей, рішення в яких не прийнято.

До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.

У рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч.2 ст.55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»; п.33).

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини в інших справах, згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. Так, у п.3032 рішення у справі « ОСОБА_4 проти України» Суд повторює, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру. На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п.1 ст.6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу. Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб». Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п.1 ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Відтак, даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та суду взагалі, оскільки не тягне для позивача будь-яких наслідків та не впливає на прийняття судами рішень у справах за його позовами про визначення місця проживання дітей.

За встановлених обставин у відкритті провадження належить відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України у зв`язку з тим, що даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.136, 186, 260, 353-355, 447 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Скадовської міської ради Скадовського району Херсонської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Повторне звернення до суду про той самий предмет, з тих самих підстав і між тими самими сторонами, щодо яких постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя К. М. Шульга