Провадження №22-ц/812/1174/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 липня 2020 року м. Миколаїв

справа № 473/1381/17

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - Вознесенська міська рада Миколаївської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вуїв Оксани Вікторівни - на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 20 листопада 2017 року під головуванням судді Висоцької Г.А., дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позивач зазначала, що з 03 липня 1990 р. до 25 травня 2010 року перебувала у шлюбі з відповідачем. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 1995 р. придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на ім`я чоловіка.

Як вказала позивач, на сьогоднішній день в даному будинку проживає вона з дітьми. Дійти згоди щодо поділу майна сторонами не досягнуто, від продажу або компенсації половини його вартості ОСОБА_2 відмовляється.

Посилаючись на вищевикладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд поділити майно, яке є спільною сумісною власністю з відповідачем, визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку А-1 загальною площею 82,3 кв. м., погребу а-1 п/д, прибудови а-1, тамбуру в'-1, гаражу Б-1, убиральні Г-1, літнього душу Д-1, ганку а-1г, басейну для збору води № 1, огорожі № 2, воріт № 3, огорожі № 4, трубопроводу № 5 та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, залучені Вознесенська міська рада Миколаївської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області.

Представник відповідача просив відмовити в позові через пропуск позивачем строку позовної давності та відсутності підстав для поділу житлового будинку у зв`язку із наявністю самочинно зведених споруд.

Представники Вознесенської міської ради Миколаївської області та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області заперечень проти задоволення позову не надали.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки - адвокат Вуїв О.В. - вказує на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову, а також стягнути судові витрати. На думку апеллянта, суд безпідставно не застосував правовий висновок, викладений у постанові ВС України від 07 вересня 2016 року № 6-47цс16 щодо можливості визнанння об`єкту незавершенного будівництва, зведеного за час шлюбу, об`єктом права спільної власності подружжя із визначенням часток. Також суд не врахував, що тамбур в-1, сарай Є-1 та надбуваний другий поверх літньої кухні В-2 не приймаються до експлуатації саме з вини відповідача, який є титульним володільцем будинку.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 30 січня 2018 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 30 січня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Вуїв О.В. - не з`явилися, від останньої надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивачки та адвоката Вуїв О.В. У вказаній заяві адвокат також зазначає, що подану нею апеляційну скаргу підтримує та просить задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Врадій Л.М. - просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення - залишити без змін, посилаючись на його законність і обгрунтованість.

Представники третіх осіб - Вознесенської міської ради Миколаївської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області - в судове засідання також не з`явилися, про день час та місце розгляду справи належним чином сповіщені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, враховуючи відповідно до приписів ст. 417 ЦПК України постановлену у даній справі постанову Верховного суду від 27 травня 2020 року, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 03 липня 1990 року до 25 травня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого 24 червня 1995 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори за реєстр. № 2-2215, придбали житловий будинок житловою площею 40,6 кв. м по АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами: гаражем Б-1, спорудою № 1 , огорожами № 2, № 4 , вбиральнею Г-1. Покупцем за цим договором зазначено ОСОБА_2 , за ним зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок, що підтверджується довідкою Комунального підприємства "Вознесенське МБТІ" від 15 травня 2017 року (а.с. 6-8, 11).

Згідно з висновком суб`єкта підприємницької діяльності про вартість майна від 26 вересня 2017 року станом на зазначену дату вартість спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складає 191 311 грн без утримання ПДВ (т. 1 а.с. 98-108).

Право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , за сторонами не зареєстровано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , але не може бути предметом поділу між сторонами, оскільки літня кухня (ІІ поверх) В-2 площа забудови - 49,7 кв. м, тамбур в-1 площею 6,0 кв. м, сарай Є-1 площею 11,2 кв. м. побудовані без отримання документів на будівництво та 07 вересня 2017 року КП "Вознесенське МБТІ" при інвентаризації визначені як самовільне будівництво.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитися.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з положеннями ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання сторонами спірного майна і виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить і ст. 60 СК України.

Оскільки сторонами не спростовано факт придбання спірного жилого будинку у період шлюбу та за рахунок спільних коштів, з огляду на вищевикладені вимоги закону суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін.

Згідно ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домоленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 24 червня 1995 року сторонами було набуто право власності на будинок під літерою А-1 загальною площею 82,3 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, а саме: гаражем Б-1, спорудою № 1 , огорожею №№ 2, 4, вбиральнею Г-1, а рішенням Вознесенської міської ради від 25 червня 1996 року було вирішено оформити ОСОБА_2 документи на будівництво побудованих з порушенням установленого порядку будівництва літньої кухні під літерою В-1 площею 25,2 кв. м та гаража - під літерою Б-1 площею 25,4 кв. м (т. 1 а.с. 7-8, 78-82).

Відповідно до даних технічної інвентаризації, що відображена у технічному паспорті за 1995 рік, спірний житловий будинок складається із: житлового будинку літера А-1 загальною площею 82,3 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м, господарських будівель та споруд, а саме: гаражу літера Б-1, літньої кухні літера Б-1, спорудою № 1, огорожами № 2, № 4, вбиральнею Г-1 (т. 1 а.с. 51-58).

Згідно з даних технічної інвентаризації, що відображена у технічному паспорті від 07 вересня 2017 року, спірний житловий будинок складається із: житлового будинку літера А-1 загальною площею 82,3 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м, господарських будівель та споруд, а саме: гаражу літера Б-1, літньої кухні літера В-2, літнього душу літера Д-1, сараю літера Є-1, басейну для збору води-споруда № 1, трубопроводу № 5, огорож №№ 2-4, убиральні літера Г-1. Під час проведення технічної інвентаризації встановлено, що власником здійснено самочинне будівництво ІІ поверху літньої кухні літера В-2 (площа забудови 49,7 кв. м), тамбуру літера В-1 площею 6,0 кв. м, сараю літера Є-1 площею 11,2 кв. м. (т. 1 а.с. 91-97).

Отже, як на час придбання спірного житлового будинку, так і станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції не змінилися ні загальна, ні житлова площа спірного житлового будинку, а у технічному паспорті відсутні вказівки про те, що перепланування будинку є самочинним будівництвом.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не врахував, що заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_1 обрала способом захисту свого права власності - визначення ідеальної частки у спільному майні подружжя.

За такого, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного спільного сумісного майна подружжя, а саме, Ѕ частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинку є помилковим.

Разом із тим висновок суду про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності є правильним.

Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У абзаці 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторін ОСОБА_1 вільно користувалася спірним будинком, відповідач не заперечував її права на набутий у період шлюбу будинок, не вимагав його поділу, а тому права позивачки не порушувалися. ОСОБА_2 зазначені обставини не були спростовані.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно вважав, що і після розірвання шлюбу спірний будинок не вибув з режиму спільної власності, а спір щодо його поділу виник між сторонами тільки у квітні-травні 2017 року, тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності, а тому даний строк позивачкою не пропущений.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 не звернув належної уваги на зміст її позовних вимог, а саме, що ці вимоги стосуються визначення ідеальної частки у спільному майні подружжя, а не поділу будинку шляхом виділу в натурі її частки, в зв`язку із чим неправильно застосував норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення - про задоволення позову.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами частини другої ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, ) у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підтвердження понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу було надано: договір про надання послуг з правничої допомоги від 23.05.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Вуїв О.В., виданий на його підставі ордер, розрахунок вартості наданих адвокатом послуг з їх детальним описом та квитанції до прибуткового касового ордеру № 61 від 10.05.2017р., № 83 від 30.08.2017р., № 89 від 25.09.2017р., № 100 від 27.09.2017р. про оплату позивачкою 2 900 грн. за надання послуг з правничої допомоги. (т. 1 а.с. 13, 39-41, 190, 115, 116).

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування судового збору в загальному розмірі 3 222 грн. 50 коп. (925 грн. - за позовну заяву +1 017 грн. 50 коп. - за апеляційну скаргу + 1 280 грн. - за касаційну скаргу) та відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 2 900 грн., а всього - 6 122 грн. 50 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат у розмірі 6 122 грн. 50 коп. (шість тисяч сто двадцять дві гривні п`ятдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

_____________________________________________

Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року.