Єдиний унікальний номер судової справи 488/97/15-ц
Провадження № 22-ц/812/1207/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 липня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено 10 квітня 2015 року, в приміщенні того ж суду, під головуванням судді Безпрозванного В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

16 січня 2015 року ОСОБА_1 пред`явила до Миколаївської міської ради вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_5 .

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, АДРЕСА_1 .

Єдиним спадкоємцем майна, що належало матері за життя, є лише вона - ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим та, бажанням прийняти спадщину, вона звернулася у встановлений законом строк до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нею не було надано правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок.

В зв`язку із тим, що у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, вона не має можливості оформити свої спадкові права, а тому звернулася до суду із вказаним позовом та просила визнати за нею право власності на нього в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_5 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, на житловий будинок АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 , яка не брала участь у розгляді справи, проте, як на її думку, судом вирішено питання про її права, діючи через свого представника ОСОБА_4 , подала на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і відмовити в задоволені позову.

Скаргу обґрунтовувала тим, що вона, є рідною дочкою ОСОБА_6 та онукою ОСОБА_5 , а тому за правом представлення, після смерті свого батька, який помер раніше бабусі, має право на частку, на яку б мав право її батько, якби пережив спадкодавця.

Крім того, ОСОБА_3 з 14 серпня 2004 року і по теперішній час зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_2 .

Бажаючи відновити своє право на спадщину, вона вимушена подати апеляційну скаргу на вказане рішення і просила апеляційний суд про її задоволення.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки суд постановив його без точного додержанням норм матеріального й процесуального права, і прийняти нове судове рішення, яким у позовній вимозі ОСОБА_1 про визнання права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом - відмовити.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що та надала належні та допустимі докази того, що спадкодавець ОСОБА_5 є її матір`ю та лише вона має право на спадкування за законом належного тій за життя майна, а інших спадкоємців немає.

У зв`язку з цим, суд 1 інстанції, не будучи обізнаним про інших спадкоємців, передчасно позов задовольнив.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх, а також висновки, щодо результату вирішення справи не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду не у повній мірі відповідає виписаному вище, а тому є не законним та не обґрунтованим, оскільки суд не з`ясував коло спадкоємців попередніх черг, які б могли успадкувати це майно.

Так, за ст. 1216-1218, 1223, 1258-1259, 1261, 1264, 1268, 1269-1270 ЦК України спадкуванням визнається перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини і право на нього мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини -право на спадкування мають спадкоємці за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому. кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України, згідно якої, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини або за рішенням суду.

Так, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців, які починаються з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Аналізуючи виписані норми слід зазначити наступне.

Онуки (правнуки), прабаба, прадід, племінники спадкодавця, двоюрідні брати та сестри спадкодавця не включаються до складу жодної з черг спадкоємців за законом, а є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини немає в живих того родича, який був би спадкоємцем. Вони спадкують ту частку, яка належала б їх відповідному родичу, якби він був живий. Тобто це батько чи мати, дід чи баба, брат чи сестра спадкодавця, дядько чи тітка спадкодавця, що повинні були б успадковувати, але померли до відкриття спадщини.

Таке спадкування називається спадкуванням по праву представлення.

При цьому черговість спадкування, передбачена ст. 1258 ЦК України, зберігається і при спадкування за правом представлення, тобто, кожна наступна черга спадкоємців за законом за правом представлення одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців за правом представлення попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець ОСОБА_5 є рідною матір`ю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20, 62).

Спадкодавцю, на підставі договору дарування від 05 січня 1963 року, на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 грудня 2008 року житловому будинку по АДРЕСА_4 ), який належний ОСОБА_5 , надано нову адресу - АДРЕСА_5 (а.с. 11).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , у м. Миколаїв, в графі «батько» зазначено ОСОБА_6 , а в графі «мати» - ОСОБА_8 (а.с. 60).

На підтвердження родинних зв`язків із спадкодавцем ОСОБА_5 , особа, яка подала апеляційну скаргу, надала копію довідки №1310/04-354 від 14 травня 2008 року, виданою Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції про те, що її батько, ОСОБА_6 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , у м. Миколаєві, та його батьками зазначено ОСОБА_9 та ОСОБА_5 (а.с. 62).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в с. Тесь, Минусинського району Красноярського краю (а.с. 61).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належний їй житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.12).

У зв`язку з цим та, бажанням прийняти спадщину, ОСОБА_1 , яка є її рідною дочкою, звернулася у законом встановлений строк до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нею не було надано правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок (а.с.31).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, 12 жовтня 2015 року, на підставі оскаржуваного рішення Корабельного районного суду від 10 квітня 2015 року, ОСОБА_1 зареєструвала право власності за собою на вказаний житловий будинок (а.с. 66-67).

Між тим, як вбачається з копії паспорту ОСОБА_3 , місцем її реєстрації з 14 серпня 2004 року і по теперішній час, є саме житловий будинок бабусі ОСОБА_5 (а.с. 55-56).

З огляду на викладені обставини та відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, вона вважає себе такою, що прийняла спадщину за правом представлення після свого батька.

Оскільки, районний суд був іншої думки та не з`ясувавши коло спадкоємців, признав спадщину повністю за позивачем по даній справі, то таке його рішення, про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями АДРЕСА_2 , слід скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Підставою такого слід зазначити, пред`явлення позову до неналежного відповідача, яким слід вважати Миколаївську міську раду.

Зазначене рішення не заважає позивачу по даній справі та особі, яка не брала участі в її розгляді, вирішити спір між собою, заявивши відповідний позов.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 570 гривень 10 копійок у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 - скасувати, та постановити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені позовних вимоги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 570 гривень 10 копійок у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

____________________________________________________________

Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року