ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/525/20Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/817/606/20 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 331060000
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - заявника ОСОБА_1 , представника заінтересованої

особи Головного Управління ПФУ в Тернопільській області

Смільської В.М.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року, постановлене суддею Іваницьким О.Р. у цивільній справі № 599/525/20 за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що в період проходження строкової військової служби в Республіці Афганістан під час виконання бойового завдання у червні 1980 року отримав поранення голови та верхніх і нижніх кінцівок. У зв`язку з неможливістю підтвердити документально факт отриманого поранення з причини залишення без відповіді архівом збройних сил Російської Федерації його звернення та необхідністю встановлення вказаного факту для призначення групи інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, просив відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку встановити факт його поранення за вищевказаних обставин.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року заяву задоволено. Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в червні 1980 року отримав поранення голови та верхніх і нижніх кінцівок внаслідок вибуху мінометного набою під час виконання бойового завдання в Республіці Афганістан у період проходження строкової військової служби.

В апеляційній скарзі заінтересована особа ГУ ПФУ в Тернопільській області просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставне неврахування судом першої інстанції положень п. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», згідно якої не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

Вважає, що заява про встановлення факту отримання ОСОБА_1 у червні 1980 року поранення внаслідок вибуху мінометного набою під час виконання бойового завдання в Республіці Афганістан у період проходження строкової військової служби не повинна розглядатися в суді.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області Смільська В.М. апеляційну скаргу підтримала з підстав, зазначених у ній. Додатково звернула увагу на безпідставне посилання суду в своєму рішенні на вимоги п. 3 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, як на підставу для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки вказана норма закону передбачає встановлення факту каліцтва, яке необхідне для призначення пенсії або отримання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, в той час як встановлення факту порання заявнику необхідно для звернення до військово-лікарської комісії з метою встановлення групи інвалідності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що в жовтні 1978 року ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу в лави Радянської Армії (а.с. 8-11).

В період з 17 лютого 1980 року до 02 січня 1981 року проходив службу в Республіці Афганістан (а.с. 6).

Висновком Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 043-1479-2019 від 19.12.2019 року встановлено, що виявлені на тілі ОСОБА_1 рубці є результатом ран, які утворилися внаслідок вогнепального поранення, вибуху снаряду, в результаті дій травмуючи чинників вибуху, за давністю можуть відповідати вказаному строку, тобто 1980 року (а.с.7).

Допитані судом свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 показали, що проходили військову службу в Афганістані з ОСОБА_1 в одному підрозділі (а.с. 17-19). В червні 1980 року під час виконання бойового завдання по охороні колони військової техніки, потрапили під мінометний обстріл. Від вибуху міни ОСОБА_1 отримав поранення голови, рук та ніг. Його забрали військові медики, а вони продовжили супровід колони до місця призначення.

У відповідності до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 1 своєї постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Перелік фактів, встановлення яких передбачено судом, визначає ч. 1 ст. 315 ЦПК України, серед яких п. 3 дає можливість в судовому порядку встановити факт каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт (ч. 1 ст. 318 ЦПК України).

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 просить встановити факт каліцтва, який породжує юридичні наслідки, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав.

Колегія суддів не може погодитися з висновком Зборівського районного суду, як таким, що зроблений без урахування вимог чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Так, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Згідно з Положенням про медичний огляд у збройних силах СРСР від 09.09.1987 року № 260 причини та обставини, за яких військовослужбовцем отримано травму, встановлюються довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), яка складається командиром військової частини, або можуть міститися у інших документах (службовій або медичній характеристиці хворого в амбулаторії при первинному зверненні про медичну допомогу, картці обліку травми, матеріалах адміністративного розслідування, дізнання або кримінальної справи, атестації, довідці державної лікувальної установи, історії хвороби або виписки з неї, свідоцтві про хворобу, записі лікаря військової частини або лікаря військового лікувально-профілактичного закладу у медичній книжці військовослужбовця, довідці архівної установи). Такі обставини не можуть підтверджуватися показаннями свідків.

Отже, встановлення причин та обставин отримання військовослужбовцем травми здійснюється у позасудовому порядку і віднесено до компетенції інших органів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 своєї постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Прийнявши вказану заяву до розгляду, Зборівський районний суд не звернув уваги на вищенаведені положення законів і не взяв до уваги тієї обставини, що заявник просив встановити факт його (поранення) під час виконання бойового завдання, який не входить до переліку таких, що підлягають встановленню судом, а відноситься до компетенції інших органів (Міністерства оборони України), рішення яких, у випадку незгоди з ним заявника, може бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу колегії суддів та знаходять своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно вимог ч. 1 ч. 377 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є підстави, передбачені статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (ст. 256 ч. 1 ЦПК України).

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи те, що судом помилково відкрито провадження в справі, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства для розгляду справ в окремому провадженні, а може бути вирішено шляхом звернення до органів Міністерства оборони України ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), відмови якого, може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства, таке провадження підлягає закриттю судом апеляційної інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 377 ЦПК України, а апеляційна скарга Головного Управління ПФУ в Тернопільській області відповідно частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 255 ч. 1 п. 1; 256 ч. 1; 259 ч.ч.1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 4; 377 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даного питання віднесено до органів Міністерства оборони України (Тернопільського обласного військового комісаріату), в разі незгоди з рішенням яких він вправі звернутися з позовом у порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 14 липня 2020 року.

Головуючий

Судді