САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/1392/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

25.06.2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Биковій Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовом заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2020 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про зняття арешту з майна. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 1996 року. 06 грудня 2018 року земельній ділянці, на якій розташований вказаний житловий будинок, був присвоєний кадастровий номер. 17 березня 2020 року, вона дізналася, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 1995 року, був накладений арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто ще до набуття нею права власності на житловий будинок. Ухвала суду виконана Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. В архіві Самарського районного суду м. Дніпропетровська маються матеріали цивільної справі №2-289 1995 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Самарського виконкому районної ради про визнання недійсним рішення Самарського виконкому та визнання права власності на гараж. Після ознайомлення з матеріалами справи, з`ясувалося, що 14 березня 1995 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було затверджено мирову угоду між сторонами справи та припинено провадження у справі. Згідно ухвали суду про затвердження мирової угоди, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стали співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , який згодом їй продали. Питання щодо зняття заходів забезпечення позову судом не вирішувалося. В Державному нотаріальному архіві Дніпропетровської області, вона отримала копію ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.1995 про накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1 . Протягом 25 років, вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , проживає у ньому. Заборона на відчуження житлового будинку виникла ще до набуття нею права власності. Весь цей час їй було невідомо про наявність заборони на відчуження, також безперешкодно був присвоєний кадастровий номер земельній ділянці, на якій розташований житловий будинок. Просить зняти арешт, зареєстрований 8 ДДНК заборона №9 з належного їй нерухомого майна, а саме домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_1 , відомості про реєстрацію до 01.01.2013: реєстраційний номер обтяження 3711355. 11.09.2006, реєстратор: Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, накладений на підставі ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.1995 по цивільній справі №2-289 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Самарського виконкому районної ради про визнання недійсним рішення Самарського виконкому та визнання права власності на гараж.

03 квітня 2020 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.17).

Від представника позивача ОСОБА_4 до початку судового засідання через канцелярію суду надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Від відповідача відзиву на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Представник третьої особи - Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності.

Враховуючи позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на положення ч.2 ст.30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору-купівлі продажу від 03 грудня 1996 року, посвідченого Державним нотаріусом Восьмої ДДНК Румянцевою Л.І., належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6).

06 грудня 2018 року земельній ділянці, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , був присвоєний кадастровий номер, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10 лютого 2020 року (а.с.7).

12 січня 1995 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська, було накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 . Ухвала суду виконана Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8,11).

14 березня 1995 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська,затверджено мирову угоду укладену ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до якої: ОСОБА_2 згоден, щоб за ним було визначено права власності на 40/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 згоден, щоб за ОСОБА_3 було визнано право власності на 60/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 згодна, щоб за ОСОБА_2 було визнано право власності на 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 згодна, щоб за нею було визнано право власності на 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Провадження по справі ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту частково недійсним, про визнання права власності на частину домоволодіння, припинити (а.с.41).

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне їй майно.

Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача.

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, ст.ст. 12, 13, 30, 76-89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора (м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд.3) про зняття арешту з майна - задовольнити.

Припинити арешт домоволодіння АДРЕСА_1 , зареєстрований Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, заборона №9, відомості про реєстрацію до 01.01.2013: реєстраційний номер обтяження 3711355, 11.09.2006, реєстратор: Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, накладений на підставі ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.1995 по цивільній справі №2-289/1995.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П.Румянцев