Справа № 346/3109/17
Провадження № 2/346/32/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого судді Беркещук Б.Б.,

секретаря Матушевської Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивувавши тим, що 11 січня 2016 року за договором позики, укладеного у письмовій формі передав ОСОБА_2 у власність 13 285 гривень. За даним договором відповідач зобов`язалась повернути йому, позивачу позику протягом одного року, тобто до 11 січня 2017 року. Однак, незважаючи на особисті зобов`язання повернути борг, у встановлений в розписці термін, відповідач своїх зобов`язань не виконала.

Просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 - 13 285 гривень суму основного боргу за договором позики та 640 гривень сплаченого судового збору.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Романенчук А.В. у судове засідання не з"явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності , позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити

Відповідач в судове засідання не з`явилась , подала до суду клопотання в котрому просила розгляд справи провести у її відсутності, повідомила, що 11.01.2016 р. вона разом з іншим працівником ОСОБА_3 написали розписки як сказав позивач про отримання коштів, які були недостачею виявленою під час ревізії , а не позиченими коштами , та у звязку з тим, що позивач повідомив суду неправдиві дані , подав неправильний позов, тому вона його не визнає та просить відмовити у його задоволенні .

Враховуючи заяву представника позивача, клопотання відповідача, проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти) у такій же самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами .

Згідно ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 530 ч. 1 ЦК України, якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Встановлено, що 11 січня 2016 року відповідач ОСОБА_2 написала розпису позивачу ОСОБА_1 про те, що отримала від останнього в користування суму 13 285 ,60 грн., яку зобов`язалась повернути до 11 січня 2017 року . Як доказ таких обставин, позивачем представлено оригінал розписки, котру судом долучено до матеріалів справи (а.с.31). У даній розписці вказано, що кошти ОСОБА_4 бере у користування при свідках ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Верховний Суд України у Постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі №6-2789цс16 та у Постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі №6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника, його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

З цих підстав суд робить висновок про те, що представлена позивачем на підтвердження укладання договору позики між ним та відповідачем розписка позичальника, свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами даного договору позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався, відповідно, повернути отримані кошти готівкою.

Оскільки відповідач не повернув кошти у визначений у розписці термін, позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з боржника суму боргу в розмірі 13 285,60 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_2 на те, що кошти про які зазначено в розписці є виявленою недостачею під час ревізії , а не позиченими не спростовують факту написання нею розписки . Крім того, ОСОБА_4 не надала суду жодних доказів на спростування позовних вимог, а також підтвердження будь якого тиску зі сторони позивача .

Більше того, позову про визнання правочину недійсним ( удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Суд звертає увагу що на час звернення до суду із позовом оригінал боргової розписки знаходився у позичальника, а тому борг в розумінні ст. 545 ЦК України слід вважати непогашеним.

Розглядаючи спір по суті, з урахуванням зазначених положень ЦК України та роз`яснень, викладених в постановах Верховного Суду, суд доходить висновку про те, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого позичальник належним чином не виконав, що є підставою для стягнення заборгованості за письмовим зобов`язанням.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені (а.с. 13) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640,00 грн.

На підставі наведеного, ст.ст. 509, 524, 526, 536, 610-612, 625, 640, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 247 ч.2, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за договором позики від 11 січня 2016 року суму боргу - 13 285 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місце знаходження та проживання:

ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 .

Суддя Беркещук Б. Б.