ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5768/20 Справа № 198/927/19 Суддя у 1-й інстанції - Маренич С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лан Юр`ївського району Дніпропетровської області, про розірвання договору оренди земельної ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22.07.2015 року державним нотаріусом Юр`ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим номером 414, після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7, 3452 га, що розташована на території Новов`язівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області, з кадастровим номером :01:001:0348.

02.09.2014 року між батьком позивача ОСОБА_2 та відповідачем по справі ТОВ »Лан» Юр`ївського району було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 15 років, права орендодавця за яким після смерті ОСОБА_2 перейшли до його спадкоємця позивача по справі ОСОБА_1 .

Пунктом 7 Договору оренди земельної ділянки було визначено, що орендар , кожні п`ять років, дає згоду на розірвання договору оренди земельної ділянки, якщо в орендодавця виникла для цього потреба або бажання, але орендодавець повинен попередити орендаря про це (про свій намір) не пізніше як за 100 днів.

Відтак, як зазначає позивач, пунктом 7 укладеного між сторонами договору оренди землі на відповідача покладений обов`язок надання згоди на розірвання договору кожні п`ять років, без будь - яких додаткових підстав, окрім виниклої у позивача потреби чи бажання щодо розірвання договору.

На виконання положень п. 7 Договору оренди землі позивач 26.05.2019 року звернувся до відповідача з письмовою заявою, попередивши останнього про те, що має намір розірвати договір оренди земельної ділянки, оскільки бажає самостійно обробляти належну йому земельну ділянку та просив повернути таку до 01.10.2019 року.

Однак, відповідач відмовив позивачу у розірванні укладеного між ними договору оренди землі, посилаючись на відсутність вагомих підстав для надання згоди для розірвання укладеного договору, оскільки ним були виконані всі обов`язки за договором та права позивача не порушувались, а окрім того відповідач зазначив, що умови договору не передбачають можливості розірвання договору в односторонньому порядку.

Зазначаючи, що договір оренди землі може бути розірваним за згодою сторін, в тому числі достроково за рішенням суду, посилаючись на ст. ст. 526, 651 ЦК України, Закон України « Про оренду землі» позивач просив розірвати договір оренди земельної ділянки, площею 7, 3452 га, з кадастровим номером :01:001:0348, укладений між його померлим батьком ОСОБА_2 та ТОВ »Лан» Юр`ївського району 02.09.2014 року, стягнувши з відповідача по справі на його користь понесені судові витрати по справі (а.с. 2-5).

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено (а.с. 108-116).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючи на незаконність та необгрунтованість рішення суду 1 інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, а тому ставить питання про скасування рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2020 року та просить ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 121-126).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ Лан - адвокат Ануфрієва А.С. посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2015 року серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер 414, виданого державним нотаріусом Юр`ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (ас.8), позивач по справі ОСОБА_1 , після смерті свого батька ОСОБА_2 , успадкував належну останньому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,3452 га, розташовану на території Новов`язівської сільської ради Юр`ївського району, з кадастровим номером :01:001:0348, при цьому відомості про позивача як власника успадкованої земельної ділянки, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22.07.2015 року, про що свідчить копія відповідного витягу з реєстру (ас.9).

02.09.2014 року , між відповідачем ТОВ »Лан» та покійним батьком позивача ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0348, права орендодавця за яким після смерті батька, в порядку спадкування, перейшли до позивача в повному обсязі, при цьому відповідно до укладеного договору батько позивача ОСОБА_2 за життя передав відповідачу в оренду строком на 15 років належну йому земельну ділянку площею 7, 346 га, з кадастровим номером :01:001:0348 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (ас.13,14).

Хоча наявна в матеріалах справи копія оспорюваного договору не містить дати його підписання між сторонами , суд не ставить під сумнів підписання такого саме 02.09.2014 року, оскільки виключно на цю дату посилається позивач в позовній заяві та останнє жодним чином не оспорювалось і відповідачем, який у відзиві на позов також зазначає датою укладення договору вказану дату, а окрім того, про дане також свідчить і копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, з якого вбачається, що право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0348, зареєстроване за ТОВ » Лан» на підставі договору б/н від 02.09.2014 року, укладеного з орендодавцем ОСОБА_2 ( індексний номер рішення 17360717 від 20.11.2014 року) (а.с.15).

Між тим судом 1 інстанції встановлено, що сторони уклади договір оренди та останній набув чинності, оскільки договір оренди земельної ділянки від 02.09.2014 року підписаний як орендодавцем ОСОБА_2 , права якого після смерті останнього в порядку спадкування перейшли до позивача ОСОБА_1 , так і директором ТОВ »Лан» ОСОБА_3 (орендар),.

Згідно п.32 Договору останній набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

З пункту 7 договору оренди землі вбачається, що останній складається з двох абзаців наступного змісту:

- «Договір укладено на 15 років.

Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору письмово, або усно повідомити орендодавця про намір продовжити його дію. Крім того, орендар дає згоду на розірвання договору через кожні п`ять років, якщо в орендодавця виникла для цього потреба або бажання, але орендодавець повинен попередити орендаря не пізніше, як за 100 днів про свій намір. Якщо після закінчення дії договору (15 років) у сторін не виникає одна до одної претензій протягом трьох місяців, договір продовжується автоматично».

З огляду на дане в судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що сторони по справі по різному розуміють та тлумачать, кожен на свою користь, речення третє абзацу другого п.7 договору оренди землі, а відтак між останніми при укладенні договору не досягнуто згоди відносно положень абз. 2 п.7 Договору оренди землі.

Так, сторона позивача вважала, що на підставі п.7 договору оренди вправі розірвати договір в односторонньому порядку, виявивши для цього бажання чи наявну потребу, натомість сторона відповідача з даним не погоджувалась, зазначаючи, що п. 28 Договору оренди землі забороняє розірвання договору в односторонньому порядку без вагомої причини та рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що стороною позивача можливості розірвання укладених договорів оренди землі кожні п`ять років в односторонньому порядку не доведено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 стю 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим до виконання (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 та 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Положеннями статей 30, 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку, на який його було укладено; договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

За змістом частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз ст. 525, 651 ЦК України та статті 31 Закону України «Про оренду землі» свідчить про те, що чинним законодавством передбачається можливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку у разі, якщо це передбачено умовами такого договору.

Наявність відповідної умови в договорі є вирішальною для розгляду справи. Відтак, сторони у договорі мають чітко визначити можливість розірвання договору в односторонньому порядку та механізм (процедуру) такого розірвання (шляхом підписання відповідної угоди, тощо). Таке визначення має бути чітким та недвозначним, закріплювати всі умови співпраці.

Разом з тим, абз. 2 п.7 договору оренди на який посилається сторона позивача як на можливість розірвання договору в односторонньому порядку не містить чіткого визначення саме про можливість розірвання договору в односторонньому порядку та механізм (процедуру) такого розірвання. Натомість, зі змісту вказаного пункту очевидно, що для розірвання договору все ж таки потрібна згода відповідача, яку останній має надати, що на думку суду виключає можливість розірвання договору в односторонньому порядку без будь-яких додаткових умов. Попри це, п. 28 договору оренди містить чітке зазначення, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку без вагомих причин та рішення суду не допускається, при цьому в п. 27 договору визначено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін.

Відтак, з огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що укладеним між сторонами договором оренди землі чітко та недвозначно не визначено можливості розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку та механізму (процедури) реалізації такого розірвання, при цьому п. 28 договору однозначно визначає неможливість розірвання договору в односторонньому порядку.

Таким чином, аналізуючи вище викладене та норми чинного законодавства, розірвання договору в односторонньому порядку можливе лише тоді, коли це прямо передбачено у договорі оренди землі.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 19 Закону України Про оренду землі строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Враховуючи те, що договір оренди землі було укладені строком на 15 років то і право розірвання договору оренди наступає за спливом зазначеного строку, що в свою чергу надає право позивачу не укладати новий.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апелянт допускає підміну понять таких як строк дії договору оренди та право перегляду умов договору оренди раз на 5 років.

Зважаючи, що жодних інших окремих підстав, як в сукупності так і окремо, необхідних та достатніх для розірвання договору оренди землі передбачених законом стороною позивача не наведено, при цьому єдиною підставою, якою користується позивач є спірне третє речення абзацу другого п.7 договору оренди, який, в свою чергу може бути трактовано по різному та до випадків, в тому числі, коли між сторонами вже поновлено договір оренди строк дії якого закінчується через 15 років, суд не вбачає правових підстав для розірвання договору.

Колегія суддів наголошує, що свобода договору не є абсолютною та безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства, враховуючи, що не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини у випадках коли така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: