ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1033/20 Номер провадження 22-ц/814/1632/20Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.

секретар: Зеленська О.І.

за участю заявника - ОСОБА_1

представника заявника - адвоката Мосієнко В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 травня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що їй - ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на праві приватної власності належить 7/20 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що успадковані ними після смерті ОСОБА_4 .

У свідоцтві про право на спадщину не зазначено які конкретно приміщення належать на праві власності позивачу та іншим співвласникам. Тому у їх спільній власності перебувала АДРЕСА_1, що складається з кімнати площею 14,1 кв. м, кухні площею 14,1 кв. м , кімнати площею 17,3 кв . м , сіней площею 8,6 кв . м , загальною площею 54,1 кв. м.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_2.

Спадкова справа після її смерті не відкривалась. Відповідно її частка 7/60 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ніким не успадкована, тому з 25 червня 2009 року не має власника.

Вона, ОСОБА_1 , з народження (з 13 січня 1941 року) проживає у 7/20 частинах вказаного домоволодіння. З березня 1957 року зареєстрована за вказаною адресою.

ОСОБА_2 у вказаному домоволодінні не проживала з 1961 року та не утримувала майно, а ОСОБА_3 ніколи не проживав та не утримував зазначене домоволодіння.

Весь тягар по утриманню майна позивач несла сама, піклувалася про нього та забезпечувала його збереження у придатному для життя стані. Вона здійснювала оплату комунальних послуг, встановлення лічильника, його повірку, страхування будинку, сплату податку за землю, тощо.

На даний час будинок потребує капітального ремонту, і ці витрати вона вимушено нестиме самостійно.

Таким чином з грудня 1982 року та з дня смерті її сестри - ІНФОРМАЦІЯ_1 вона фактично добросовісно, відкрито і безперервно володіла та користувалася чужим майном, а саме 7/60 частинами домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яка належала до дня смерті ОСОБА_2 , (а після її смерті власника у вказаної частині домоволодіння немає), утримувала її, підтримувала в належному стані, забезпечувала його збереження у придатному для життя стані, мешкала.

В зв`язку з наведеним, просила визнати за нею право власності на 7/60 частин житлового будинку з частиною надвірних побудов, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 травня 2020 року у задово-ленні позову ОСОБА_1 -відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що судом першої інстанції не взято до уваги, що факт обізнаності особи, про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайства).

Також безпідставним та невірним вважає аргумент районного суду в судовому рішенні, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції -не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 30 грудня 1982 року, спадкоємцями майна ОСОБА_4 є в рівних частках кожен: дочка - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_2 , онук - ОСОБА_3 /а. с. 12/.

Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 7/20 частин жилого будинку з частиною надвірних побудов, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а.с.12/.

Таким чином частка кожного із спадкоємців у праві спільної часткової власності на будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 а складає 7/60.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2015 року у цивільній справі №552/2908/15-ц встановлено факт належності ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 грудня 1982 року /а. с. 19/.

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , з 20 березня 1957 року, що підтверджується даними домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , та даними паспорта громадянина України ОСОБА_1 /а. с. 23-25/.

Таким чином судом встановлено, що позивач користується вказаним нерухомим майном як співвласник відповідно до належної їй частки у праві спільної часткової власності на це майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого 25 червня 2009 року відділом ЗАГС адміністрації Озерського міського округу Челябінської області /а. с. 22/.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначала, що спадщина, котра відкрилася після смерті ОСОБА_2 , ніким не прийнята по даний час.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що 7/60 частин спірного будинку після смерті ОСОБА_2 з 25 червня 2009 року не мають власника, а також, не надано доказів, що відсутні спадкоємці після смерті ОСОБА_2 , оскільки з свідоцтва про смерть вбачається, що вона померла у Росії, м. Озерськ Челябінської області, тому спадщина також відкрилась у Росії.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За нормами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно висновків, викладених в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц, - при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, - дійшла висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовіс-ність заволодіння майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула права власності на 7/60 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 а на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, вона володіє майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки вона володіє майном як співвласник на підставі свідоцтва про право на спадщину.

При цьому позивач достовірно знала, що вона є співвласником будинку і користується ним саме як співвласник на підставі свідоцтва про право на спадщину, реалізуючи своє право власності відповідно до належної їй частки у праві спільної часткової власності.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач також достовірно знає, про те, що користується часткою нерухомого майна, яка належала ОСОБА_2 та часткою, яка належить ОСОБА_3 , та що вона не набула права власності на частку ОСОБА_2 .

Проте, добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

В свою чергу позивач знала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину вона набула право власності лише на 7/60 частин, право власності на інші 7/30 (7/60 + 7/60 = 7/30) набули ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Звідси вірним є висновок суду, що позивач не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

Правильним є також висновок суду, що позивачем не надано доказів на підтверд-ження того, що 7/60 частин спірного будинку після смерті ОСОБА_2 - з 25 червня 2009 року не мають власника. Оскільки після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, - належним відповідачем у даній справі мають бути її спадкоємці. Належних доказів щодо відсутності спадкоємців ОСОБА_2 позивач суду не надала.

За наведених обставин, районний суд, встановивши відсутність підстав, передбаче-них ст. 344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на квартиру за набувальною давністю, обґрунтовано відмовив останній у задоволенні її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду не спростовують, як і не підтверджують їх неправомірність належними доказами, а лише зводяться до незгоди з рішенням суду.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.