31 липня 2020 року м.Суми
Справа №592/371/19
Провадження № 22-ц/816/1467/20
судді Сумського апеляційного суду Ткачук С.С. щодо постанови колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду від 27 липня 2020 року, за результатами перегляду справи за апеляційною скаргою відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 травня 2020 року в цивільній справі за поданням державного виконавця Ричкаля Сергія Павловича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано.
28 травня 2020 року державний виконавець Ричкаль С.П. звернувся до суду з поданням, у якому просив постановити судове рішення про звернення стягнення на нерухоме майно (квартиру площею 498.76 кв.м. та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , набувачем якого є ОСОБА_1 , яка є боржником у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 339631,19 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що для стягнення на нерухоме майно державний виконавець зазначає відсутність інших джерел для погашення заборгованості та наявність спадкового договору, за яким ОСОБА_1 набуває право власності на вказане майно після смерті ОСОБА_3 .
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 травня 2020 року у задоволенні подання державного виконавця Ричкаля С.П. від 28.05.2020 року про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме квартира та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця Ричкаля С.П. про звернення стягнення на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не надано належних та допустимих доказів стосовно предмету спадкового договору та підстав для набуття (не набуття) права власності ОСОБА_1 на квартиру та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке за нею не зареєстровано.
Постановою Сумського апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 27 липня 2020 року апеляційну скаргу представника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкаля Сергія Павловича залишено без задоволення, а ухвалу Ковпаківського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2020 року залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо того, що державним виконавцем не надано належних та допустимих доказів стосовно предмету спадкового договору та підстав для набуття (не набуття) права власності ОСОБА_1 на квартиру та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке за нею не зареєстровано, через не надання спадкових договорів.
Проте з таким висновком суду першої інстанції та колегії суддів апеляційного суду не погоджуюсь і відповідно до ч. 3 ст.35 ЦПК України викладаю свою окрему думку.
З матеріалів справи, вбачається, що на виконанні у відповідному підрозділі виконавчої служби перебуває зведене виконавче провадження по примусовому стягненню з ОСОБА_1 заборгованості, в тому числі і про стягнення за рішенням Ковпаківського районного суду на користь ОСОБА_4 коштів за оплату послуг в сумі 339631,19 грн.
В результаті вчинення виконавчих дій встановлено відсутність коштів та майна, на які можливо звернути стягнення.
Одночасно встановлено, що ОСОБА_1 є набувачем вказаної вище нерухомості після смерті ОСОБА_3 за спадковими договорами, що доводиться інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 20 квітня 2020 року.
Отже, належним доказом доведено, що після смерті ОСОБА_3 в 2015 році на підставі спадкових договорів ОСОБА_1 успадкувала її майно, але до теперішнього часу не оформила свої права власності на земельну ділянку та квартиру, що вказує на обґрунтованість подання державного виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності за яким як на земельну ділянку, так і на квартиру не зареєстровано.
Вважаю, що інформація, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на 20.04.2020 року стосовно укладених спадкових договорів є повною, достовірною та не створює перешкод для суду першої інстанції щодо вирішення подання по суті.
Обґрунтованість доводів державного виконавця щодо відсутності покладання спадкодавцем на ОСОБА_1 додаткових обов`язків щодо вчинення дій майнового чи немайнового характеру після відкриття спадщини в подальшому знайшли своє підтвердження у наданих державним виконавцем до апеляційного суду спадкових договорах.
Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
Так, у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).
Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним («Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Відмовляючи в задоволенні подання державного виконавця з формальних підстав, суд першої інстанції фактично створив перешкоду державному виконавцю щодо повного та своєчасного виконання судового рішення, оскільки для надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника право власності на яке не зареєстровано вирішується в судовому порядку, а, отримавши відмову, державний виконавцем знову повинен бути звернутися з таким поданням до суду, що не сприяє реалізації стягувачем свого право на отримання присуджених сум за рішенням суду.
Суддя Сумського апеляційного суду С.С. Ткачук