КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5971/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «НОВІ КОМУНІКАЦІЇ» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , ТзОВ «Телерадіокомпанія «НОВІ КОМУНІКАЦІЇ» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відбулась пряма трансляція телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_2» на телеканалі ZIK за участю народного депутата ОСОБА_3 .

Вказана передача міститься на відповідному веб-сайті вказаного телеканалу та на веб-сайті сервісу YouTube.

У вказаній програмі відповідач ОСОБА_2 розповсюдив щодо позивача недостовірні відомості, що завдають шкоди честі і гідності та діловій репутації позивача.

Зокрема, депутат ОСОБА_2 зазначив наступне: «Коли ми разом домоглись його звільнення ( ОСОБА_4 ), призначення ОСОБА_5 стало ще більшим кроком назад тому, що у ОСОБА_4 , все таки як у правника, у прокурора, нехай корумпованого, нехай залежного, але було хоч якесь розуміння правил».

Із вказаного висловлювання позивач вважає недостовірною інформацію - твердження про те, що він є корумпований.

Зазначену інформацію було поширено серед невизначеного кола осіб, зважаючи на те, що вказану передачу дивиться багато людей.

На думку позивача, вказані висловлювання є недостовірними, оскільки позивач до відповідальності за вчинення корупційних злочинів чи правопорушень не притягувався, а вказані твердження, не відповідають дійсності, є неправдивими та принижують честь, гідність та ділову репутацію.

Вказана інформація є фактичним твердженням, оскільки висловлена в категоричній формі.

Цим було заподіяно моральної шкоди позивачу, яка також підлягає стягненню на його користь.

Просив суд, із урахуванням заяви про зміну предмету спору від 05 липня 2019 року, визнати поширену 09 листопада 2018 року відповідачем ОСОБА_2 інформацію у відповідній програмі відповідача ТзОВ «Телерадіокомпанія «НОВІ КОМУНІКАЦІЇ» у період ефірного часу з 20:00 до 21:00 години про те, що ОСОБА_1 корумпований, такою, що не відповідає дійсності, порушує його особисті немайнові права на повагу честі і гідності і підлягає спростованню;

Зобов`язати ОСОБА_2 зачитати резолютивну частину рішення в ефірі телеканалу ZIK;

Зобов`язати ТзОВ «Телерадіокомпанія «НОВІ КОМУНІКАЦІЇ» надати ОСОБА_2 ефірний час для зачитування рішення суду та опублікувати повний текст рішення на веб-сайті телеканалу, а також стягнути з відповідачів по 1 грн. моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що інформація, яка поширена ОСОБА_2 в ефірі, подана у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження.

Інформація, поширена ОСОБА_2 є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, яке, як наслідок, вказує на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій, які чинним законодавством кваліфікуються як злочини та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону.

Окрім цього, зазначає, що необхідно відрізняти аргументовану критику від розповсюдження недостовірної інформації. ОСОБА_2 зазначив, що позивач є корумпованою особою, однак не навів жодних доказів на обґрунтування такого твердження.

Твердження про корумпованість особи, може бути достовірним тільки у випадку якщо воно ґрунтується на обвинувальному вироку або постанові у справі про адміністративне правопорушення, однак позивач ніколи не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності за корупційні злочини та правопорушення, пов`язані з корупцією, що також підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

Відтак, фактичне твердження ОСОБА_2 про корумпованість позивача містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, а отже не може розцінюватись як критика чи розширення меж допустимої інформації.

Позивач вважає, що висловлювання ОСОБА_2 : «Коли ми разом домоглись його звільнення ( ОСОБА_4 ), призначення ОСОБА_5 стало ще більшим кроком назад тому, що у ОСОБА_4 , все таки як у правника, у прокурора, нехай корумпованого, нехай залежного, але було хоч якесь розуміння правил» є інформацією недостовірною та такою, що порочить честь, гідність, ділову репутацію, а отже підлягає спростуванню.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 через представника подав відзив, який обґрунтовував тим, що посада Генерального прокурора України є публічною посадою, а отже, позивач обіймаючи цю посаду, був публічною особою та суб`єктом владних повноважень, а тому повинен був усвідомлювати, що він як публічна особа знаходиться під пильним контролем громадськості.

Окрім цього, після закінчення здійснення функцій Генерального прокурора України, особа, яка обіймала найвищу посаду в системі органів прокуратури України та здійснювала керівництва, також повинна усвідомлювати те, що відбуватиметься оцінка, в тому числі і критична, з приводу того, як особа виконувала свої функції на публічній службі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер інформації, яка підлягає спростуванню, та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Вжите ОСОБА_2 словосполучення, яке на думку позивача носить недостовірний характер не є фактичним твердженням, оскільки ОСОБА_2 не стверджує про те, що позивачем було вчинене адміністративне чи кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, про що вказує позивач.

Частина промови під час інтерв`ю ОСОБА_2 , у якому згадується позивач, загалом містить позитивну характеристику щодо позивача, оскільки ОСОБА_2 порівнює позивача з , на той момент діючим Генеральним прокурором України Луценком Ю.В.

Тобто, ОСОБА_2 акцентує увагу на позитивних характеристиках позивача, поряд з цим не виключає наявність інших, на його особисту думку характеристик позивача, таким чином ОСОБА_2 надає власну оцінку позивачу як колишньому Генеральному прокурору України, оперуючи інформацією, що є в публічному просторі, про обставини та спосіб здійснення позивачем своїх повноважень, який неодноразово зазнавав критики, як з боку громадськості, так і з боку парламенту та президента.

Вважає, що суд першої інстанції закономірно прийшов до висновку щодо оціночності суджень відповідача ОСОБА_2 .

Позивач не надав доказів щодо наявності негативних наслідків для позивача, а також причинно-наслідкового зв`язку між висловлюваннями ОСОБА_2 та негативними наслідками, яких зазнав ОСОБА_1 .

Просив, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факту поширення спірної інформації щодо позивача ОСОБА_2 .

Також, позивачем не надано суду копії справжнього запису програми із визначеними ним у позові висловлюваннями на телеканалі відповідача ТзОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації».

Крім цього, слово «корумпований» не є твердженням, а критичним зауваженням та негативним ставленням до особи позивача на то час, коли він займав посаду Генерального прокурора.

Вказаним висловлюванням у контексті ОСОБА_2 зазначив про свої суб`єктивні оціночні судження, свій особистий погляд на роботу на цій посаді позивача у минулий час, власну оцінку його та й в цілому систему органів прокуратури під його керівництвом.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-якій спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з п.15 вищезазначеної постанови, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Статтями 297,299 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Зміст права щодо ділової репутації полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики.

Згідно із ч.ч.4,7 ст.277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

Так, згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява №8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява №36650/03)).

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правильності.

Відповідно до змісту ст.277 КК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд на порушення вищезазначених вимог матеріального та процесуального закону, не звернув уваги на те, що інформація, яка поширена відповідачем ОСОБА_2 в ефірі, подана у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Інформація, поширена відповідачем ОСОБА_2 є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, яке, як наслідок, вказує на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій, які чинним законодавством кваліфікуються як злочини та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону.

Окрім того, слід відрізняти аргументовану критику від розповсюдження недостовірної інформації. Зокрема ОСОБА_2 зазначив, що позивач є корумпованою особою, однак не навів жодних доказів на обґрунтування такого твердження.

В ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» надано наступне визначення терміну корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей.

В свою чергу у примітці до ст.45 Кримінального кодексу України міститься вичерпний перелік корупційних злочинів.

Також Кодекс України про адміністративні правопорушення містить главу 13-А «Адміністративні порушення, пов`язані з корупцією», де перелічено всі склади адміністративних правопорушень пов`язаних із корупцією.

Отже твердження про корумпованість особи, може бути достовірним тільки у випадку якщо воно ґрунтується на обвинувальному вироку або постанові у справі про адміністративне правопорушення, однак позивач ніколи не притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності за корупційні злочини та правопорушення, пов`язані з корупцією, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення номер 103976 та Довідкою серії АЛЛ №0774814 Міністерства Внутрішніх Справ.

Відтак фактичне твердження ОСОБА_2 про корумпованість позивача містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, а отже не може розцінюватись як критика чи розширення меж допустимої інформації.

Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Суд не врахував положення Конституції України та Кримінального процесуального Кодексу України щодо презумпції невинуватості, не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 не надав доказів достовірності інформації, яка є предметом судового розгляду.

В свою чергу, відповідно до висновку комісійної експертизи №1/09-19 за результатами проведення судової лінгвістичної експертизи мовлення від 17 січня 2019 року, висловлення «Коли ми разом домоглись його звільнення ( ОСОБА_4 ), призначення ОСОБА_5 стало ще більшим кроком назад, тому що у ОСОБА_4 , все таки як у правника, у прокурора, нехай корумпованого, нехай залежного, але було хоч якесь розуміння правил» є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.25 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Отже, враховуючи, що негативна щодо позивача інформація була розповсюджена ОСОБА_2 під час виступу у ефірі телеканалу ZIK ТзОВ «Телерадіокомпанії «Нові Комунікації» то відповідно і позовні вимоги про зобов`язання останнього надати ОСОБА_2 ефірний час для спростування поширеної інформації є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з вимогами ч.1 ст.31 Закону України «Про інформацію», у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Розповсюдження ОСОБА_2 недостовірної інформації має своїм наслідком зниження рівня ділової репутації позивача і приниження його честі та гідності, а тому з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода, яку останній оцінив у розмірі 1 (однієї) гривні.

Щодо стягнення моральної шкоди з ТзОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації», то позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки чинним законодавством про телебачення та радіомовлення не передбачена відповідальність телерадіокомпанії, у випадку якщо інформація була поширена не працівником такої компанії та була поширена у прямому ефірі.

Так, у відповідності до п.«в» ч.1 ст.67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації.

ТзОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» не є автором спірного висловлювання, оскільки автором є ОСОБА_2 , який не є працівником телерадіокомпанії і висловлювання прозвучало у прямому ефірі.

Не підлягає також задоволенню вимога позивача про опублікування на веб-сайті телеканалу ZIK повного тексту рішення з огляду на наступне.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

При цьому, відповідно до п.25 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 зобов`язано спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 в ефірі телеканалу ZIK у той самий ефірний час коли було здійснено поширення такої інформації, колегія суддів не вбачає за необхідне зобов`язувати ТзОВ «Телерадіокомпанію «Нові Комунікації» публікувати на веб-сайті телеканалу ZIK повний текст даного рішення суду.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Крім цього, згідно з вимогами ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 6 915,60 грн., за подання апеляційної скарги сплачено 10 373,40 грн. судового збору, а всього 17 289 грн., (а.с.35, т.1),

При цьому, у відповідності до Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви), за подання позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме позову немайнового характеру, судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2019 році становило 768,40 грн.

Крім цього, у відповідності до Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви), за подання позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, судовий збір становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2019 році становило 1921 грн.

Таким чином, позовна заява до суду першої інстанції повинна була бути оплачена судовим збором у розмірі 2 689,40 грн. (1921+768,40).

За подання апеляційної скарги, судовий збір у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» повинен бути оплачений з розрахунку 150% від суми, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що становить 4034,10 грн. (2689,40х150%).

Таким чином, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 723,50 грн. (2689,40+4034,10).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «НОВІ КОМУНІКАЦІЇ» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у телевізійній програмі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у прямій трансляції телеканалу ZIK у період ефірного часу з 20:00 до 21:00 години поширено недостовірну інформацію про те, що ОСОБА_1 корумпований, яка є такою, що не відповідає дійсності, порушує та порочить особисті немайнові права на повагу до гідності та честі і право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 та підлягає спростуванню.

Зобов`язати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати таку недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 в ефірі телеканалу ZIK у той самий ефірний час коли було здійснено поширення такої інформації.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» (м. Львів, вул. Вороного, 3, ІПН 34047881) не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили надати ОСОБА_2 ефірний час телеканалу ZIK для спростування вищевказаної недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 в проміжок часу з 20:00 до 21:00 години.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) 1 (одну) гривню на відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 6723 (шість тисяч сімсот двадцять три) гривні 50 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 05 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба