Провадження № 22-ц/4808/615/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Судді Івано-Франківського апеляційного суду Девляшевського В.А. стосовно постанови колегії суддів Івано-Франківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2020 року,
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частку квартири, земельної ділянки та гаража відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 (батько позивача), як член кооперативу, сплатив пайовий внесок за спірну квартиру у розмірі 85 123 300 карбованців особисто та одноосібно, а тому він є власником спірної квартири, оскільки відсутні докази, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ними у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном. При цьому, суд першої інстанції констатував, що позивачем не надано докази внесення його матір`ю ОСОБА_4 особисто чи спільно з ОСОБА_3 платежів по оплаті пайових внесків за цю кооперативну квартиру.

ОСОБА_1 оскаржив рішення першої інстанції в частині відмови у визнанні права на частку в спірній квартирі.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2020 року без змін.

Стосовно зазначеної постанови апеляційного суду висловлюю таку окрему думку.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 (батько позивача), як член кооперативу, сплатив пайовий внесок за спірну квартиру у розмірі 85 123 300 карбованців особисто та одноосібно, а тому він є власником спірної квартири, оскільки відсутні докази, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ними у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном. При цьому, суд першої інстанції констатував, що позивачем не надано докази внесення його матір`ю ОСОБА_4 особисто чи спільно з ОСОБА_3 платежів по оплаті пайових внесків за цю кооперативну квартиру.

З цим висновком я не погоджуюсь з таких підстав.

На мою думку, при ухваленні постанови Івано-Франківським апеляційним судом не прийнято до уваги істотні обставини та не враховано норми матеріального права, які регулюють виникнення права власності подружжя на квартиру в ЖБК.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 тривалий час перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого є син ОСОБА_1 , 1963 року народження. Під час перебування в шлюбі подружжя отримало кооперативну квартиру АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 ОСОБА_5 та їх син були зареєстровані і проживали у цій квартирі, про що зазначено у будинковій книзі, копія якої додана до справи.

Членом кооперативу був ОСОБА_3 , якому 03.08.1996 року ЖБК №23 було видано довідку №116, в якій зазначено про сплату повної вартості пайових внесків за цю квартиру (а.с.12). Ця довідка була підставою для реєстрації права власності на згадану квартиру за ОСОБА_3 . Однак, слід зауважити, що із змісту даної довідки не вбачається, що вартість кооперативної квартири сплачено ОСОБА_3 за особисті кошти.

Згідно з роз`ясненням, що міститься в п. п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Системний аналіз наведених норм, з урахуванням обставин справи, дають підстави вважати, що оскільки пай внесено ОСОБА_3 у період сумісного проживання з ОСОБА_4 , а квартира виділялась подружжю, то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя та такою, що підлягає поділу незалежно від того, на чиє ім`я оформлено право власності на неї.

Крім того, статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

З огляду на вищезазначене, батькам позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності належало по 1/2 частині спірної квартири, оскільки пай за неї внесений подружжям в ЖБК в період сумісного проживання і за рахунок спільних коштів, тому згідно з приписами ст.28 КпШС України, а також ст.70 СК України частки сторін у спільній сумісній власності є рівними.

18.04.2003 ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина. Оскільки син ОСОБА_1 на час смерті матері проживав і був зареєстрований у спірній квартирі, то згідно ч.1 ст. 549 ЦК України 1963 рокувін прийняв спадщину. Отже, у нього виникло право власності в порядку спадкування на 1/4 частку згаданої вище квартири.

За наведених обставин вважаю, що оскаржене ОСОБА_1 рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2020 року в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку спірної квартири слід було скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї вимоги.

Суддя: В.А. Девляшевський