Провадження №: 4-с/755/22/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" липня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П., Стрижеуса В.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц Віктора Степановича, заінтересована особа: ОСОБА_2 , -

у с т а н о в и в:

08.07.2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Проц Віктора Степановича, заінтересована особа: ОСОБА_3 . У своїй скарзі ОСОБА_1 просив суд скасувати постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Проц В.С. від 26.06.2019 р про накладання на нього штрафу в розмірі 24689,42 грн. у ВП №56999324 та стягнути з Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві на його користь судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи.

Вимоги скарги мотивовано тим, що в провадженні Голосіївського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві з 22.08.2018 року знаходяться матеріали виконавчого провадження №56999324 щодо стягнення з боржника на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання їх неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11.2013 року у справі №755/21375/13-ц. 03.07.2019 року боржник отримав від державного виконавця оскаржувану постанову від 26.06.2019 року про накладання штрафу відповідно до ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження». Скаржник вважає зазначену постанову незаконною та такою, що грубо порушує вимоги чинного законодавства України. Стягувач та боржник мають від зареєстрованого шлюбу спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З серпня по грудень 2013 року між стягувачем та боржником виникали конфлікти з приводу постійних дорікань стягувача щодо недостатності заробітної плати боржника для утримання родини з чотирьох осіб (боржник, стягувач, їх спільна донька та позашлюбна донька стягувача). В зв`язку з цим у вказаний період часу сторони проживали окремо, а стягувач за цей час звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 . В грудні 2013 року боржник та стягувач примирилися і поновили шлюбно-сімейні відносини, оскільки шлюб не розривали. З серпня 2018 року шлюб боржника зі стягувачем фактично був припинений, що призвело до припинення спільного проживання, спільного бюджету та підтримання шлюбно-сімейних відносин. Саме тому лише 22.08.2018 року стягувач подала до органу ВДВС виконавчий лист, який вона отримала 17.11.2013 року щодо стягнення з боржника аліментів. Діючи сумлінно та в інтересах дитини, боржник відразу після прийняття рішення про припинення сімейних відносин зі стягувачем 16.08.2018 року звернувся до свого роботодавця (Клінічної лікарні «Феофанія») із заявою про відрахування з 01.08.2018 року на користь стягувача ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини. 30.11.2018 року державний виконавець склав розрахунок заборгованості по аліментах на загальну суму 122548,59 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2019 року зазначений розрахунок заборгованості був визнаний неправомірним. 28.12.2018 року державний виконавець виніс постанову про звернення стягнення на доходи боржника в розмірі 25% поточні аліменти та 20% стягнення заборгованості. Таким чином, станом на 27.05.2019 року існує заборгованість по аліментах в розмірі 92432,38 грн. за період з серпня 2015 року по липень 2018 року. В той же час заборгованість за період з серпня 2018 року по даний час відсутня. Згідно ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30% суми заборгованості зі сплати аліментів. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку передбаченому цим законом, і перераховуються стягувачу. Зазначена норма набула чинності 28.08.2018 року на підставі закону від 03.07.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) (рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року у справі №1-7/99). Протягом 2015-2018 років (до відкриття виконавчого провадження) заборгованості по сплаті аліментів у боржника не існувало, оскільки стягувач не зверталася щодо стягнення аліментів, а проживала разом з боржником і мала спільний бюджет та спільне господарство. Окрім того, законодавство України станом на 2015-2018 роки не передбачало юридичної відповідальності за існування якої-небудь заборгованості по сплаті аліментів. Таким чином, на думку скаржника, ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо накладання на боржників штрафу може регулювати правовідносини, що виникли лише з 28.08.2018 року. У зазначений період у боржника не існує заборгованості по сплаті аліментів, тому відсутня і правова підстава для накладання на боржника штрафу. Також скаржник зазначає, що оскаржувана постанова грубо порушує права та охоронювані законом інтереси боржника, оскільки змушує його нести додаткові витрати без жодних правових підстав для цього. Після відновлення шлюбно-сімейних відносин зі стягувачем боржник в повному обсязі виконував свої обов`язки як чоловік та батько своєї доньки ОСОБА_5 : оплачував відпочинок дружини з донькою, харчування, одяг, навчання, утримання автомобіля стягувача тощо. І тепер на підставі оскаржуваної постанови боржник повинен сплачувати стягувачу додаткові кошти за заборгованість, яка виникла саме з її вини протягом 2015-липня 2018 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.09.2019 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року відкрито провадження у справі та задоволено клопотання сторони скаржника про витребування копії матеріалів виконавчого провадження №56999324.

12.12.2019 року до суду надійшла заява про уточнення вимог скарги за змістом якої скаржник окрім скасування постанови про накладення на нього штрафу від 26.06.2019 року також просить суд визнати неправомірними дії державного виконавця щодо накладення такого штрафу на боржника. Додатково сторона скаржника зазначає, що 27.05.2019 року державний виконавець склав розрахунок заборгованості по сплаті аліментів на суму 92432,38 грн. Зазначений розрахунок був оскаржений в судовому порядку і ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року дії державного виконавця було визнано неправомірними, а відповідний розрахунок заборгованості у ВП №56999324 скасовано. Таким чином, станом на 27.05.2019 року існує заборгованість по аліментам за період з серпня 2015 року по липень 2018 року, але її розмір не визначений. В той же час заборгованість за період з серпня 2018 року по даний час відсутня. Положення ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» можуть регулювати правовідносини, що виникли лише з 28.08.2018 року. У зазначений період у боржника не існує заборгованості по сплаті аліментів, отже відсутня і правова підстава для накладення на боржника штрафу, а тому неправомірними діями державного виконавця, що виразились у неправильному застосуванні норм закону, боржника було безпідставно притягнуто до цивільно-правової відповідальності шляхом накладення штрафу в розмірі 24689,42 грн.

14.01.2020 року до суду надійшли заперечення суб`єкта оскарження, у яких державний виконавець просить відмовити у задоволенні скарги посилаючись на те, що виконавче провадження зі стягнення із боржника аліментів було відкрите державним виконавцем 02.08.2018 року. Державним виконавцем нараховано довідку-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів згідно якої заборгованість зі сплати аліментів складала 92432,38 грн. 26.06.2019 року у відповідності до положень ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника, оскільки заборгованість зі сплати аліментів складала більше двох років.

Ухвалою суду від 08.04.2020 року в порядку правонаступництва змінено назву установи у якій працює суб`єкт оскарження на Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

До початку проведення судового засідання у справі представник скаржника звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, вимоги скарги підтримує, просить їх задовольнити та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Суб`єкт оскарження та стягувач в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.ст. 447, 450, 451 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За змістом ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Голосіївського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 02.08.2018 року було відкрите виконавче провадження №56999324 з виконання виконавчого документу №755/21375/2013 виданого 27.11.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у розмірі ј видів доходів.

27.05.2019 року державним виконавцем був складений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у ВП №56999324.

За змістом вказаного розрахунку, станом на 30.07.2018 року сукупний розмір заборгованості склав 102746,67 грн. Поряд із цим, за період серпень 2018 - квітень 2019 року заборгованість на 30 число поточного місяця - нуль. Станом на 30.04.2019 року заборгованість по аліментах становить 92432,38 грн.

26.06.2019 року державний виконавець виніс постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 24689,42 грн. у відповідності до положень ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявну заборгованість по сплаті аліментів більше двох років у розмірі 82298,09 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначений вище розрахунок заборгованості від 27.05.2019 року у ВП №56999324 був скасований ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказана ухвала суду набула чинності 05.12.2019 року і будь-які дані про оскарження зазначеної ухвали відсутні.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

В силу ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 вказаного Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за виконавчим листом виданим судом.

Особливості порядку стягнення аліментів під час здійснення виконавчого провадження врегульовано положеннями ст. 71 Закону №1404.

В силу ч.ч. 1, 8 ст. 71 Закону № 1404, порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 3 вказаної статті визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

28.08.2018 року набрав чинності Закон України від 03.07.2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (подалі - Закон № 2475-VIII).

Відповідно до Закону № 2475-VIII, частина 4 ст. 11 Закону № 1404-VIII викладена в такій редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Крім цього, Законом № 2475-VIII стаття 71 Закону № 1404-VIII доповнена частиною 14 наступного змісту: «За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».

У той же час, до 28.08.2018 стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» за несплату аліментів не передбачала такого виду відповідальності, як накладення штрафу у відсотковому розмірі від суми заборгованості у залежності від розміру заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за рік, два та три роки.

Таким чином, новий нормативно-правовий акт (Закон № 2475-VIII) змінює закріплені у попередніх нормах (ст. 71 Закону в редакції до 28.08.2018) правила поведінки (тобто попередній та новий нормативно-правові акти не однаково визначають зміст прав та обов`язків суб`єктів відносин).

Як зазначалося, у зв`язку із наявністю у боржника заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за більш ніж два роки, державним виконавцем було винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу від 26.06.2019 по ВП №56999324.

Однак, заборгованість позивача щодо сплати аліментів стягувачу згідно зазначеного вище розрахунку заборгованості утворилась з 2015 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 2 частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», введена лише з 28 серпня 2018 року.

Відповідно до статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту.

Принцип незворотності дії в часі поширюється на всі закони та інші нормативно-правові акти. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, відповідно до п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тому, Закон України "Про виконавче провадження", а саме норма щодо відповідальності за наявність заборгованості зі сплати аліментів не має зворотної дії в часі.

На переконання суду, саме з моменту набрання чинності частини 14 ст.71 Закону №1404. у державного виконавця виникає право на накладення штрафу на боржників у відсотковому відношення до суми заборгованості зі сплати аліментів, однак та обставина, що заборгованість у боржника зі сплати аліментів утворилась до 28.08.2018 року, тобто, до набрання чинності зазначеної норми закону, виключає можливість для застосування даної норми під час прийняття оскаржуваної постанови.

Згідно п. 49 рішення Європейського суду з прав людини від 26.04.1979 у справі «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства, право має бути в адекватній мірі доступним: особи повинні мати відповідну обставинам можливість орієнтуватися у тому, які правові норми застосовуються у даному випадку. Норма не може вважатися «законом», доки вона не сформульована з достатнім ступенем точності, що дозволяє особі узгоджувати з нею свою поведінку: особи повинні мати можливість передбачити у розумному відносно обставин ступені наслідки, які може потягнути певне діяння».

Отже, у межах спірних правовідносин, позивач не мав можливості передбачити наслідки несплати ним аліментів, що потягне за собою накладення спірного штрафу, оскільки, коли утворювалася відповідна заборгованість, законодавство не передбачало накладення штрафу у певному розмірі.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними в ухвалах Верховного Суду від 22 липня 2019 року (справа №620/655/19) та від 01 серпня 2019 року (справа 440/1253/19) про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась з 2007 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 3 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена лише з 28 серпня 2018 року, то з урахуванням ст. 58 Конституції України на позивача не може бути накладено штраф з розрахунку всієї суми заборгованості.

Крім того, постановляючи 26.06.2019 року оспорювану постанову про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості по сплаті аліментів більше двох років, державний виконавець не звернув уваги на те, що відповідно до положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Натомість зі змісту поданої копії матеріалів виконавчого провадження вбачається, що стягувач звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження 02.08.2018 року і цього ж дня було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, отже з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання до дня до дня винесення оскаржуваної постанови (26.06.2019 року) не минуло навіть одного року.

Також приймаючи рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 суд приймає до уваги, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 27.05.2019 року скасований ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року у справі №755/11166/19.

Беручи до уваги все вищевказане, суд дійшов висновку про неправомірність дій державного виконавця з накладення на скаржника штрафу та необхідність скасування відповідної постанови.

Стосовно вирішення питання про відшкодування скаржнику понесених ним судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу (правову) допомогу, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Із матеріалів справи убачається, що інтереси скаржника ОСОБА_1 під час розгляду справи представляла адвокат Чучковська А.В., згідно ордера серії КС №504954, якою від імені заявника подавалася скарга на дії державного виконавця від 06.07.2019 року, також 12.12.2019 року подавалась заява про уточнення резолютивної частини скарги, 08.04.2020 року подавалась заява про відкладення розгляду справи, повторне витребування матеріалів виконавчого провадження та залучення заінтересованої особи. В судових засіданнях представник скаржника приймала участь 11.01.2020 року, 05.03.2020 року та 26.06.2020 року.

Між ОСОБА_1 та ТОВ «Україна-5000» було укладено Договір № 35 про надання правової допомоги від 17.12.2018 року.

Відповідно до п. 5.1 Договору, детальний перелік послуг, а також розмір (без ПДВ) та порядок оплати Замовником Виконавцю гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного Договору, окремо обумовлюється сторонами та може визначатися додатковою (ми) угодою (ми) до даного Договору.

06 липня 2019 року між ТОВ «Україна-5000» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 4 до Договору № 35 від 17.12.2018 року.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 4 від 06.07.2019 року, вартість послуг з надання правової допомоги згідно Договору № 35 від 17.12.2018 року щодо консультацій з підготовки документів, складання скарги про визнання дій державного виконавця Голосіївського ВДВС у м. Києві щодо накладення на замовника штрафу відповідно до ст. 71 ч. 14 ЗУ «Про виконавче провадження» протиправними та скасування постанови в межах ВП №56999324 та представництва інтересів замовника у цій справі в суді становить десять тисяч гривень.

Згідно квитанції № 33517 від 30.06.2020 року, ОСОБА_1 на користь ТОВ «Україна-5000» сплачено грошові кошти у розмірі 10 000 грн.

Як убачається зі змісту вищевказаної квитанції, призначенням платежу є «оплата згідно договору про надання правової допомоги за договором №35 від 17.12.2018 року у справі № 755/10816/19».

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, щоЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

З акту-розрахунку надання послуг №35-4 від 30.06.2020 року вбачається, що сторони погодили вартість однієї години роботи адвоката у розмірі 2000,00 грн. На складання скарги адвокатом витрачено - 1 год. 30 хв. На складання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у відкритті провадження адвокатом витрачено - 1 год. 3 хв. На участь у судових засіданнях адвокатом витрачено - 1 год. На складання заяви відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України адвокатом витрачено - 1 год. Всього 5 годин на суму 10000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки розгляд вимог про стягнення судового збору у сумі 384,20 грн. за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, стягнення витрат на правничу допомогу за складання апеляційної скарги (1 год. 30 хв. х 2000,00 грн. = 3000,00 грн.) та за участь в судовому засіданні апеляційної інстанції 12.09.2019 року (30 хв. = 1000,00 грн.), є повноваженням суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції не має права здійснювати розподіл судових витрат понесених в суді апеляційної інстанції.

При цьому, сторона скаржника не позбавлена можливості звернутись до суду апеляційної інстанції, з метою порушення питання про необхідність постановлення додаткового рішення про розподіл судових витрат, які, як в вбачається з матеріалів справи становлять 384,20 грн. судового збору та 4000,00 грн. правової допомоги.

Стосовно розміру витрат на правову допомогу у суді першої інстанції в розмірі 6000,00 грн. суд дійшов висновку, що такі витрати є обґрунтованими, підтвердженими, пропорційними, необхідними та розумними.

Крім того, здійснюючи розподіл судових витрат суд також приймає до уваги, що розгляд справи неодноразово відклався у зв`язку з невиконанням суб`єктом оскарження вимог ухвали суду про витребування доказів, що призвело до затягування розгляду справи та необхідності повторної явки представника скаржника в судові засідання і як наслідок збільшення витрат на представлення інтересів скаржника.

Також суд враховує значення справи для скаржника, адже за висновками суду боржник був протиправно підданий примусу у вигляді накладення на нього штрафу за порушення, якого він не вчиняв.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 58, 59 Конституції України, ст.ст. 133, 137, 141, 353-355, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц Віктора Степановича, заінтересована особа: ОСОБА_2 - задовольнити.

Дії старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Проц Віктора Степановича щодо накладення 26.06.2019 року штрафу на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №56999324 в розмірі 24689,42 грн. - визнати неправомірними.

Постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Проц Віктора Степановича від 26.06.2019 року про накладення штрафу на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №56999324 в розмірі 24689,42 грн. - скасувати.

Стягнути з Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з оплатою витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 6000 (шість) грн. 00 коп.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 30.07.2020 року.

Учасники справи:

Скаржник (боржник): ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Суб`єкт оскарження: головний державний виконавець Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц Віктор Степанович (м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15, );

Заінтересована особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя -