Номер провадження: 22-ц/813/2225/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Князюка О.В.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою поданою через представника Одеського національного політехнічного університету - Оборського Г.Р. на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.02.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського Національного Політехнічного університету про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

15 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеського національного політехнічного університету, в якому після неодноразового уточнення позовних вимог, просила визнати причину пропуску строку на звернення до суду поважною, та поновити строк; визнати звільнення ОСОБА_1 з посади старшого викладача кафедри інформаційної безпеки Одеського Національного політехнічного університету незаконним; скасувати наказ №514-к від 30.06.2017 року про її звільнення з посади старшого викладача кафедри інформаційної безпеки Одеського Національного політехнічного університету; поновити на посаді старшого викладача кафедри інформаційної безпеки Одеського Національного політехнічного університету; стягнути з Одеського Національного політехнічного університету середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 421944,45 гривень та судові витрати в розмірі 9520 гривень; в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого викладача кафедри інформаційної безпеки Одеського Національного політехнічного університету допустити негайне виконання рішення.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що з 22.02.2006 року працювала в Одеському Національному політехнічному університеті на різних посадах. Останньою посадою, яку обіймала позивач, була посада старшого викладача кафедри інформаційної безпеки, на яку була призначена відповідно до результатів конкурсу з 17.10.2016 року, згідно наказу №1011-к від 19.10.2016 року.

30 червня 2017 року згідно наказу № 514-к ОСОБА_1 була звільнена з роботи за вчинення аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи на підставі п.3 ст.41 КЗпП України. Позивач вважає даний наказ безпідставним, так як вона перебуваючи на вказаній посаді не вчиняла жодного аморального проступку. Підстави її звільнення, які вказані відповідачем, вважає надуманими та такими, що направлені на її звільнення з посади у зв`язку з деякими принциповими позиціями щодо навчального процесу, та у зв`язку з розформуванням кафедри інформаційної безпеки.

Оскільки, формальну відповідь ректора ОНПУ щодо свого звільнення ОСОБА_1 отримала лише 24.07.2017 року, вважає, що визначений ч.1 ст. 233 КЗпП України, строк для звернення до суду, пропущений позивачем з поважних причин і підлягає поновленню. Позивач вважає, що вимушений прогул складає станом на 01.01.2019 року 393 дні, а враховуючи свою середньоденну зарплату, яка обрахована відповідно до постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», в розмірі 1073,65 грн., просить стягнути на свою користь заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 421944,45 грн.

Крім того, позивач вказує на те, що нею понесені судові витрати, загальна сума яких складає 9520 грн., та які вона просить стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського Національного політехнічного університету про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді - задоволено частково.

Скасовано наказ № 514-К від 30.06.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого викладача кафедри інформаційної безпеки Одеського Національного політехнічного університету.

Поновлено ОСОБА_1 з 30 червня 2017 року на посаді старшого викладача кафедри інформаційної безпеки Одеського Національного політехнічного університету. Стягнуто з Одеського Національного політехнічного університету (, адреса: м. Одеса, проспект Шевченка, 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 113723 (сто тринадцять тисяч сімсот двадцять три) гривні. В частині поновлення на роботі допустити негайне виконання судового рішення.

Стягнуто з Одеського Національного політехнічного університету (, адреса: м. Одеса, проспект Шевченка, 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати у сумі 7480 (сім тисяч чотириста вісімдесят) гривень. Стягнуто з Одеського Національного політехнічного університету (, адреса: м. Одеса, проспект Шевченка, 1) в дохід держави судовий збір в сумі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанціїї вмотивано тим, що відповідно до п. 23 Постанови Пелнуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.12.1992 року звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника і не підтвердженої конкретними фактами.

Суд дійшов висновку, що вчинення ОСОБА_1 аморального проступку не сумісного з продовженням її роботи є недоведеною, а тому законних підстав для видання наказу № 514-К від 30.06.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого викладача кафедри інформаціної безпеки Одеського Національного політехнічного університету за п. 3 ст. 41 КЗпП України відсутні.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

«11» березня 2019 року до суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.02.2019 року. Із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 не погоджується частково, а саме - в частині суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував всі обставини справи, не врахував наявних в матеріалах справи інших документів, які були надані як позивачем, так і відповідачем.

Апелянт заперечує правильність обґрунтування суми стягнення, та вважає помилковим посилання суду на довідку про доходи № 12 від 10.01.2019 року, надану відповідачем, згідно якої нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за квітень-травень 2017 року складала 5 280 (п`ять тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 (нул) копійок. В обгурнтування довідів апеляційної скарги посилається на наявну в матеріалах справи довідку № 433 від 04.09.2017 року, що була надана ОСОБА_1 , відповідно до якої нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за квітень-травень 2017 року становила 7 920,00 (сім тисяч дев`ятсот двадцять) гривень.

ОСОБА_1 пояснює зазначені розбіжності в сумах щомісячних нарахувань тим, що в довідці №12 від 10.01.2019 року не було враховано нарахування за сумісництво, та доплата за педагогічний стаж за сумісництво. Це підтверджується наданою відповідачем в судовому засіданні архівною відомістю із заробітної платні за 2017 рік (арк. справи 174), згідно якої нарахування заробітної плати ОСОБА_2 за квітень-травень 2017 року склали 7 920 грн щомісяця, і співпадає з сумою нарахувань зазначеною в довідці № 433 від 04.09.2017 року.

Апленят на підтвердження своєї апеляційної вимоги посилається на частину 3 Постанови Кабінету Міністрів Украївни № 100 від 08.02.2019 року, відповідно до якої: «ІІІ. Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати. 3. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата , доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовикаи; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за пудсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді».

Так, ОСОБА_1 вказує, що період робочих днів у квітні-травні 2017 року склала 39 робочих днів,

-середньоденний заробіток позивача за квітень-травень 2017 року складає 406,15 (чотириста шість) гривень,

-період вимушеного прогулу складає 420 днів,

-розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу складає 170 584 (сто сімдесят тисяч вісімдесят чотири) гривні 61( шістдесят одну) копійку,

З огляду на вище взазначене, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11.02.2019 року за позовом ОСОБА_1 до Одеського Національного політехнічного університету - про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді - змінити частково, а саме, в частині стягнення з Одеського Національного політехнічного університету на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, постановити нове рішення, яким стягнути з ОНПУ (, Одеса, проспект Шевченка буд 1) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 170 584, 61 (сто сімдесят тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 61 (шістдесят одну) копійку.

14 березня 2019 року до суду надійшла апеляційна скарга представника Національного політехнічного університету ректора - Оборського Г.О. на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11.02.2019 року. ОНПУ вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню посилаючись на те, що рішення винесено з порушенням вимог матеріального та процесуального права. До апеляційної скарги додано докази надсилання копії апеляційної скарги з додатками позивачу - ОСОБА_1 .

В поданій апеляційній скарзі ОНПУ посилається на безпідставність поновлення судом першої інстанції ОСОБА_1 пропущеного строку на звернення до суду. Зазначає, що в матеріалах справи містяться докази того, що ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про звільнення ще 15.05.2017 року (комісійний акт від 15.05.2017 року) та 29.06.2017 року на засіданні профкому працівників ОНПУ була присутня, що підтверджується протоколом засідання профкому № 9.

Апелянт- ОНПУ звертає увагу суду на факт одержання ОСОБА_1 трудової книжки, що підтверджується випискою з книги реєстрації трудових книжок (арк. справи 116-117) в якій міститься підпис ОСОБА_1 про одержання трудової книжки 03.07.2019 року.

ОНПУ вважає, що судом невірно встановлено дату, від якої має відраховуватись строк на звернення до суду для захисту ОСОБА_1 оспорюваних прав та інтересів.

ОНПУ вважає позов ОСОБА_1 поданий після спливу терміну звернення до суду без поважних причин, тому не міг бути розглянутий по суті.

Відповідач у справі звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не прийняв до уваги твердження ОСОБА_1 в залі судового засідання про привласнення документів які містили відомості про студентів та розголошення ганебної інформації, що відображено в протоколі судового засідання. Просить суд звернути увагу, що вказаний проступок також є аморальним. та не сумісним з обійманням посади старшого викладача в університеті.

Апелянт - ОНПУ вважає безпідставним неврахування згоди профкому Первинної профспілкової організації працівників ОНПУ, до складу якого входить 18 науково-педагогічних та інших працівників університету, на звільнення з роботи старшого викладача кафедри інформаціноої безпеки ОНПУ - ОСОБА_1 за вчинення аморального проступку несумісного з продовженням даної роботи згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України (протокол № 19 від 29.06.2017 року). Заперечує щодо прийняття судом до уваги показання свідків, допитаних в судому засідання за клопотання ОСОБА_1 ,а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Додатково апелянт - ОНПУ, звертає увагу колегії суддів на арифметичні неточності при обчисленні середнього заробітку ОСОБА_1 .. Вважає безпідставним зобов`язання стягнути з Одеського політехнічного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 113 723 (сто тринадцять тисяч сімсот двадцять три) грн, судові витрати у сумі 7 480 (сім тисяч чотириста вісімдесят ) грн та в дохід держави судови збір в сумі 1536 (тисяча п`ятсот тридцять шість) грн.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі Одеський політехнічний університет просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського національного політехнічного університету залишити без задоволення в повному обсязі.

18 квітня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 поданий Одеським національним політехнічним університетом через представника - ректора університету - Оборського Г.О, в якому, відповідач у справі вважає апеляційну скаргу подану ОСОБА_1 необґрунтованою, безпідставною, та такою, що не відповідає дійсності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОНПУ зазначає, що посилання апелянта (позивача) на частину 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 - є хибним, оскільки в абзаці першому пункту 3 передбачена доплата за суміщення професій і посад. А тому погодитись з твердженням апелянта неможливо. Відповідач, звертає увагу колегії суддів, на той факт, що відповідно до абзацу «ї», пункту 4, розділу ІІІ Прорядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року: - «обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, заробітня плата на роботі за сумісництвом не враховується».

ОНПУ заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважає її такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Від ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу ОНПУ на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2019 року до суду апеляційної інстанції не надходило.

Рух апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.03.2019 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.03.2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями № 4685 від 30.10.2019 року та у відповідності до пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення «Про автоматизовану систему документообігу суду», за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 30.10.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді- Князюка О. В., суддів: О. С. Комлевої, Ю. І. Кравця. У зв`язку з даними обставинами ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.11.2019 року Цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - прийнято до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без виклику її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судам апеляційної інстанції; і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Одеському Національному політехнічному університеті на посаді старшого викладача кафедри інформаційної безпеки, яку займала згідно результатів конкурсу з 17.10.2016 року, що підтверджується витягом з протоколу засідання конкурсної комісії навчально-наукового інституту інформаційної безпеки, радіоелектроніки та телекомунікацій від 17.10.2016 року №3.

26 червня 2017 року на ім`я голови профкому працівників ОНПУ ОСОБА_6 направлено подання ректора університету щодо звільнення з роботи старшого викладача кафедри інформаційної безпеки ПБРТ ОСОБА_1 за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи п.3 ст. 41 КЗпП України.

Підставами даного подання зазначено, що виконуючи обов`язки заступника директора ПБРТ з навчальної роботи, ОСОБА_1 зловживала покладеними на неї обов`язками, а саме -сприяла окремим студентам університету у вирішенні їх проблем з навчанням, за що отримувала від них грошові кошти. В зв`язку ззазначеним, враховуючи матеріали перевірки, висновки та пропозиції комісії, адміністрація ОНПУ звернулася до профкому працівників ОНПУ з поданням щодо звільнення з роботи старшого викладача кафедри ІБ ПБРТ ОСОБА_1 за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи п.3 ст.41 КЗпП України та порушення вимог пункту 3 статті 58 Закону України «Про вищу освіту» - не дотримання норм педагогічної етики, моралі, не повага гідності осіб, які навчаються в університеті.

Відповідно до протоколу №19 засідання первинної профспілкової організації працівників ОНПУ від 29.06.2017 року, ухвалено надати згоду профкому на звільнення з роботи старшого викладача кафедри інформаційної безпеки ПБРТ ОСОБА_1 за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи згідно п.3 ст. 41 КЗпП України.

30 червня 2017 року згідно наказу № 514-к старший викладач кафедри інформаційної безпеки ОСОБА_1. була звільнена з роботи 30.06.2017 року за згодою профспілкового комітету за вчинення аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи на підставі п.3 ст.41 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважає цей наказ неправомірним, в зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

Судом першої інстанції встановлено, що подання ректора ОНПУ на ім`я голови профкому ОНПУ від 26.06.2017 року містить посилання на певні факти, на підставі яких зроблено висновок про здійснення ОСОБА_1 аморального проступку, а саме:

-той факт, що після повернення з академічної відпустки 01.09.2015 р. у студента РТ-132 ОСОБА_9 була наявна академічна заборгованість з кількох дисциплін. За сприянням у ліквідації академічної заборгованості матір студента - ОСОБА_10 передала ОСОБА_1 4000 грн. Даний факт підтвердив і студент РТ-132 ОСОБА_11

-на початку березня 2017 року студент гр. РТ-132 ОСОБА_12 за закриття академічної заборгованості з двох дисциплін передав ОСОБА_1 900 грн.

Старший викладач ОСОБА_1 при бесіді з комісією отримання коштів від ОСОБА_10 та студента гр. РТ-132 ОСОБА_12 заперечувала.

На підтвердження встановлених фактів суду надано копії заяви матері студента ОСОБА_11 від 14.06.2017 року, пояснювальну записку самого ОСОБА_11 від 19.06.2017 року та заяву ОСОБА_12 від 16.06.2017 року. Будь-яких інших доказів тверджень ОСОБА_11 його матері та ОСОБА_12 суду не надано.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які приймали участь в засіданні профкому 29.06.2017 року, що відображено в протоколі № 19, підтвердили те, що будь-яких переконливих доказів вчинення ОСОБА_1 аморального поступку на засіданні профкому надано не було, а тому голосування за надання згоди на її звільнення здійснювалось лише на підставі вказаного подання ректора.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 13 липня 2017 року на ім`я ректора ОНПУ було написано заяву (отримана 17.07.2017 року вх. № к-15/85-08) з проханням надати їй розширене обґрунтування причин звільнення згідно п.3 ст.41 КЗпП України.

У своїй відповіді від 24.07.2017 року № 1741/104-08 ректор ОНПУ повідомив ОСОБА_1 про те, що підставою її звільнення є рішення адміністрації університету, що було прийнято за згодою профспілкового комітету, відповідно до п.3 ст.58 Закону України «Про вищу освіту» - не дотримання норм педагогічної етики, моралі, не повага гідності осіб, які навчаються в університеті та п.3 ст. 41 КЗпП України - вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Будь яких конкретних фактів вчинення ОСОБА_1 аморального проступку ректором ОНПУ в своїй заявінаведено не було, як і конкретного факту вчинення ОСОБА_1 аморального проступку відповідно до п. 3 ст. 58 Закону України «Про вищу освіту».

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неповне з`ясування обставин, що мають значення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилається в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Приймаючи до уваги правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 04 листопада 2016 року у справі №6-1486цс15 про те, що «поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій» за аналогією права, конкретні обставини справи, які свідчать про особисті мотиви позивача, й наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що вказані позивачем ОСОБА_1 причини пропуску строку на подачі позову являються поважними.

У абзаці четвертому пункту 4 постанови №9 Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем - ОСОБА_1 місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на попередній роботі пропущено з поважних причин Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поновлення даного строку ОСОБА_1 .

Отже, порушене право позивача у справі є таким, що підлягає захисту судом.

Таким чином, оскільки основним доводом ОНПУ є пропущення ОСОБА_13 строку на звернення до суду з позовом за захистом свої прав, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарга представника Одеського політехнічого університету ректора - Ободорського Г.О. підлягає залишенню без задоволення.

Верховний Суд України висловив відповідну правову позицію у справі за № 6-3135цс16 від 22 березня 2017 року щодо підстав звільнення працівника, який виконує виховні функції, за вчинення аморального проступку.

Так, Верховним Судом України зроблено висновок про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

Отже, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов:

1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами;

2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України "Про освіту" педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов`язки.

За змістом статті 56 Закону України "Про освіту" педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

З підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП), можуть бути звільненні лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

Судом першої інстанції з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в силу обійманої посади та виконуваних функцій не відповідала критеріям, які дають підставу вважати її суб?єктом якого може бути звільнено на підставі п.3 ст.41 КЗпП України.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів » № 9 від 06.12.1992 року звільнення не може бути визнано правильним , якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника і не підтвердженої конкретними фактами

Судом встановлено, що подання ректора ОНПУ на ім?я голови профкому ОНПУ від 26.06.2017 року містить посилання на певні факти, на підставі яких зроблено висновок про здійснення ОСОБА_1 аморального проступку, а саме те, що після повернення з академічної відпустки 01.09.2015 р. у студента РТ-132 ОСОБА_11 була академічна заборгованість з кількох дисциплін. За сприянням у ліквідації академічної заборгованості матір студента - ОСОБА_10 передала ОСОБА_1 4000 грн. Цей факт підтвердив і студент РТ-132 ОСОБА_11 . На початку березня 2017 року студент гр. РТ-132 ОСОБА_14 за закриття академічної заборгованості з двох дисциплін передав ОСОБА_1 900 грн. Старший викладач ОСОБА_1 при бесіді з комісією отримання коштів від ОСОБА_10 та студента гр. РТ-132 ОСОБА_14 заперечує.

На підтвердження встановлених фактів суду надано копії заяви матері студента ОСОБА_11 від 14.06.2017 року, пояснювальну записку самого ОСОБА_11 від 19.06.2017 року та заяву ОСОБА_14 від 16.06.2017 року. Будь-яких інших доказів тверджень ОСОБА_11 його матері та ОСОБА_14 суду не надано.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які приймали участь в засіданні профкому 29.06.2017 року, що відображено в протоколі № 19, підтвердили те, що будь-яких переконливих доказів вчинення ОСОБА_1 аморального поступку на засіданні профкому надано не було, а тому голосування за надання згоди на її звільнення здійснювалось лише на підставі вказаного подання ректора.

Також, судом встановлено, що 13.07.2017 року ОСОБА_1 на ім?я ректора ОНПУ було написано заяву (отримана 17.07.2017 року вх.. № к-15/85-08) з проханням надати їй розширене обґрунтування причин звільнення згідно п.3 ст.41 КЗпП України.

У своїй відповіді від 24.07.2017 року № 1741/104-08 ректор ОНПУ повідомив ОСОБА_1 про те, що підставою її звільнення є рішення адміністрації університету, що було прийнято за згодою профспілкового комітету, відповідно до п.3 ст.58 Закону України «Про вищу освіту» - не дотримання норм педагогічної етики, моралі, не повага гідності осіб, які навчаються в університеті та п.3 ст. 41 КЗпП України - вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Тобто, будь-яких конкретних фактів вчинення ОСОБА_1 аморального проступку ректор ОНПУ в своїй заяві не навів. Як і не навів конкретних фактів порушення ОСОБА_1 п.3 ст. 58 Закону України «Про вищу освіту».

Щодо посилання відповідача на порушення ОСОБА_1 положень Антикорупційної програми Одеського національного політехнічного університету на 2015-2017 рік» то вона передбачає співпрацю університету з правоохоронними органами у сфері протидії корупції, яка може здійснюватися в різних формах: - відповідно повідомляти у відповідні правоохоронні органи про випадки вчинення корупційних правопорушень, про які стало відомо в університеті; - надання сприяння уповноваженим представникам правоохоронних органів при проведенні заходів по припиненню або розслідуванню корупційних злочинів, включаючи оперативно-розшукові заходи.

Однак, доказів вжиття університетом вказаних заходів в рамках вказаної програми у відношенні ОСОБА_1 , суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вмотивовано дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 аморального проступку, не сумісного з продовженням її роботи, а тому відсутні законні підстави для видання наказу №514-К від 30.06.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого викладача кафедри інформаційної безпеки Одеського Національного політехнічного університету за п.3 ст. 41 КЗпП України.

Повно та всебічно дослідивши докази, що стосуються доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга подана позивачем підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Суд зазначає, що доводи апелянта ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, а саме посилання на невірність розрахунку суду першої інстанції в частині суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу являється безпідставними та неналежними, оскільки вмотивовані правовою нормою пункту 3, розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 року - яка не підлягають застосуванню у даних правовідносинах. Вище вказана норма встановлює правило обчислення середньої заробітної плати з урахуванням доплат і надбавок за суміщення професій і посад, а не нарахування за сумісництво та доплату за педагогічний стаж за сумісництвом, на який ОСОБА_1 посиляється в поданій апеляційній скарзі. Колегія суддів зазначає, що в даній частині суд першої інстанції дійшов вірного висновку відповідно до абзацу «ї», пункту 4, розділу ІІІ Прорядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року: де зазначається, що - "обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, заробітня плата на роботі за сумісництвом не враховується"

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником банку норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відхилила апеляційні скарги, судові витрати за подачу апеляційних скарг відшкодуванню не підлягають.

Резолютивна частина

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Національного політехнічного університету - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: О.В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе