Ухвала

Іменем України

20 липня 2020 року

м. Київ

справа № 205/9710/19

провадження № 61-9922ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року у складі судді Мовчан Д. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від

03 червня 2020 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (далі - ПІІ «АМІК Україна») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, відмовлено у відкритті провадження за позовом

ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2017 року по 06 червня 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 10 жовтня 2018 року.

Відмовляючи у відкритті провадження, в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з

23 травня 2017 року по 06 червня 2017 року та з 15 грудня 2017 року по

10 жовтня 2018 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що є таке, що набрало законної сили, рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що згідно із положеннями пункту 2 частини 1 статті 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , в якій він просив ухвалу Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що позовні вимоги у цій справі є тотожними позовним вимогам, заявленим у справі № 205/866/19, оскільки суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які він просив стягнути, є різними.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року (справа № 205/866/19) позовні вимоги ОСОБА_1 до ПІІ «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково.

Стягнуто з ПІІ «АМІК Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2017 року по 06 червня 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 10 жовтня 2018 року у розмірі 139 902,66 грн із відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року відповідачем виконана у повному обсязі.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження в справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, грунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Відмова у відкритті провадження, серед іншого, можлива за умови, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, і це рішення ухвалено за наслідками розгляду спору (позову), який розглядається між тими самими сторони, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

З наведеного вбачається, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається. Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Таким чином, необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі.

Зазначені підстави для відмови у відкритті провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті.

Установивши, що питання визначення розміру середнього заробітку

ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2017 року по

06 червня 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 10 жовтня 2018 року було предметом судового розгляду, за наслідками якого постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року на користь заявника стягнуто 139 902,66 грн із відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки є таке, що набрало законної сили, рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій, дійшли помилкового висновку, що позовні вимоги у цій справі є тотожними з позовними вимогами, заявленими у справі № 205/866/19 є необгрунтованими, оскільки фактично зводяться до незгоди заявника із стягнутим у справі № 205/866/19 розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не може бути підставою для повторного звернення до суду з позовом про той самий предмет і з тих самих підстав.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява

№ 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (Рішення ЄСПЛвід 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (Рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від

03 червня 2020 року ухвалені з дотриманням норм процесуального права.

Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від

13 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від

03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак