ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 липня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/400/20

Головуючий у першій інстанції Олещенко В. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/830/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення судом першої інстанції заочного рішення м. Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту заочного рішення 03.04.2020,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 27.01.2017 в розмірі 52523,81 грн та 2102 грн судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 27.01.2017 між банком та ОСОБА_4 (змінено прізвище на ОСОБА_5 внаслідок укладення шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був укладений договір № б/н, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 17500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 21.01.2020 утворилась заборгованість в загальній сумі 52523,81 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 36111,46 грн, з яких заборгованість за поточним тілом кредиту 20 грн та простроченим тілом кредиту36091,46 грн, заборгованості за простроченими відсотками 9120,69 грн, 4314,34 грн заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України та штрафів 500 грн фіксована частина, 2477,32 грн процентна складова.

Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 квітня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору б/н від 27.01.2017 у розмірі 12830,66 грн та 513,52 грн судових витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та задовольнити вимоги банку в цій частині, посилаючись на порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Скаржник зазначає, що до апеляційної скарги додано довідку про відкриття рахунку, довідку про встановлення кредитного ліміту, виписку по рахунку, які підтверджують користування відповідачем кредитними коштами. Зазначає, що відповідачу 27.01.2017 було відкрито картковий рахунок, видано кредитну карту, яка згодом перевипускалась і відповідач отримувала нові картки. Із виписки по картці прослідковується, що відповідач користувалась грошима, отримувала кошти через банкомати, розплачувалась за товар у магазинах, а отже отримувала кредитну карту, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності карти. Позивач також посилається на те, що відповідач не надала жодного заперечення проти позову, а тому посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц є безпідставним. Наполягає позивач також на тому. Що він має право на отримання відсотків за користування кредитом, оскільки надання безпроцентних кредитів забороняється.

Своїм правом на подачу відзиву відповідач не скористалася.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу банком були надані грошові кошти в сумі 17500 грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку. За період з 21.09.2017 по 21.01.2020 з карти знято 48 702,68 грн (фактично отримані кошти) та поповнено рахунок на 35872,02 грн, тобто борг відповідача становить 12 830,66 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та штрафів, суд першої виходив з того, що у заяві позичальника відсутня домовленість сторін про сплату відсотків, Умови та правила надання банківських послуг не можуть бути підставою для стягнення відсотків, оскільки позивачем не було надано доказів, що саме додані до позову Умови та Правила діяли на час підписання відповідачем заяви-анкети, та що з ними остання ознайомлювалася та погоджувалася.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками з огляду на наступне.

Суд установив, що 27.01.2017 відповідачкою ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.12).

У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 погодилася із тим, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п.1.1. Умов та правил надання банківських послуг, останні є публічним договором приєднання, який укладається в порядку, встановленому ст.643 ЦК України, а саме: умови договору встановлені банком та розміщені в мережі Інтернет на сайті https://privatbank.ua/terms. Цей договір може бути укладений лише шляхом приєднання клієнта до договору: підписання ним заяви про приєднання до відповідного підрозділу договору про послуги. Положення розділу «Загальні положення» цього договору поширюють свою дію на всі його підрозділи, якщо інше не передбачено умовами підрозділу (а.с.14).

З вказаних положень вбачається необхідність зазначати в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку конкретний підрозділ договору про послуги до якого приєднується особа, що її підписує. Однак підписана ОСОБА_2 27.01.2017 анкета-заява такої інформації не містить взагалі.

Згідно з розрахунком, наданим банком до позовної заяви, заборгованість, яку просить стягнути позивач, за вказаним кредитним договором станом на 21.01.2020 становить 52523,81 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 36111,46 грн, з яких заборгованість за поточним тілом кредиту 20 грн та простроченим тілом кредиту 36091,46 грн, заборгованості за простроченими відсотками 9120,69 грн, 4314,34 грн заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, та штрафів 500 грн фіксована частина, 2477,32 грн процентна складова (а.с.8-11).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у згаданому випадку - АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 27.01.2017 процентна ставка не зазначена, як і не зазначено, як вказано вище, до якого підрозділу Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку приєдналася відповідачка.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, зокрема, крім основної заборгованості за кредитом (поточним та простроченим тілом), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла ОСОБА_4 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15).

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та Привали надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог про стягнення кредитної заборгованості з відсотків та штрафів, не місять підпису позичальника, а тому не є належними та допустимими доказами.

Колегія суддів вважає, що банк не довів, що саме надані ним Умови та Правила є складовою кредитного договору і що саме ці умови відповідачка мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 342/180/17, провадження N 14-131цс19.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом (лютий 2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вказане відповідає правовому висновку висловленому Верховним Судом 26.02.2020 при розгляді справи № 335/2109/18.

Вказане спростовує доводи скаржника з даного приводу. Правові підстави для стягнення відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту відсутні.

Ані позовна заява, ані апеляційна скарга не містять доводів щодо стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України в сумі 4314,34 грн. В матеріалах справи міститься розрахунок цієї суми за період з 01.12.2019 по 21.01.2020. З огляду на відсутність підстав для стягнення відсотків, відсутні і підстави для застосування наслідків визначених ст.625 ЦК України.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що у період часу з 21.09.2017 по 21.01.2020 витрати кредитних коштів клієнтом ОСОБА_6 становлять 48 702,68 грн, що підтверджується розрахунками заборгованості за договором б/н від 27.01.2017, укладеного з останньою (а.с.8-10, 11).

Зважаючи на встановлені обставини, а саме на факт використання ОСОБА_6 коштів, наданих їй банківською установою, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо стягнення з відповідачки різниці між використаними та повернутими коштами в сумі 12 830,66 грн.

Твердження скаржника про те, що витрати ОСОБА_6 кредитних коштів за період з 27.01.2017 по 21.01.2020 становить 83 688,53 грн, (про що свідчить виписка, яка є первинним бухгалтерським документом), не можуть бути прийняті до уваги, оскільки доданий до матеріалів позовної заяви розрахунок містить дані починаючи з 20.09.2017 і свідчить про отримання відповідачкою 48702,68 грн. Додана до апеляційної скарги виписка по рахунку відповідно до приписів ч. 3 ст.367 ЦПК України не приймається судом апеляційної інстанції, у зв`язку з тим, що цей документ не був поданий позивачем до суду першої інстанції, і позивачем не наведено доказів неможливості подання цієї виписки до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежно від нього.

Посилання скаржника на те, що судом допущено помилку і сума внесених ОСОБА_6 коштів на погашення становить 35 882,02 грн замість 35 872,02 грн, не може бути підставою для скасування судового рішення. У випадку наявності та доведення допущенної судом арифметичної помилки це питання може бути вирішено в порядку ст.269 ЦПК України.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 квітня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 22.07.2020.