Провадження № 2/201/1243/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради, третя особа - Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Соборної у м. Дніпрі ради, третя особа - Перша дніпровська нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування, в якій вона просила визнати за нею право на спадкування за законом, шляхом прийняття спадщини, після смерті її мами - ОСОБА_2 та просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 1975 року вона проживала зі своїми батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 . На підтвердження позивач надала суду ксерокопію свого паспорту з відміткою про її реєстрацію за вищевказаною адресою з 20 березня 1978 року. Реєстрація позивача за вказаною адресою триває і до теперішнього часу.

14.09.1995 року вказана квартира була приватизована, у зв`язку з чим було видано Свідоцтво про право власності на житло від 14.09.1995 року, в якому зазначені як власники з правом спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та позивач - ОСОБА_1 . На підтвердження позивач надала суду Свідоцтво про право на житло від 14.09.1995 року.

19.09.1995 року позивач та ОСОБА_3 подарували ОСОБА_2 свої частки квартири, а отже єдиною власницею квартири стала - ОСОБА_2 . На підтвердження до позову позивач надала Договір дарування від 19.09.1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилась спадщина - квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 до часу своєї смерті була зареєстрована і фактично проживала за адресою: АДРЕСА_3 . Судом встановлено, що з 20 березня 1978 року (з дати реєстрації позивача у зазначеній квартирі) по 08 червня 2008 року (до дати смерті ОСОБА_2 ) позивач весь час проживала разом зі своєю мамою - ОСОБА_2 , доглядала та лікувала її, піклувалась та турбувалась про неї аж до часу її смерті.

Враховуючи, що батько Позивача - ОСОБА_3 є померлим, то Позивач залишається єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину.

Від Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла нотаріальна справа, в якій мається заповіт ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 . Після своєї смерті ОСОБА_2 заповідала квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 . Остання 29 квітня 2009 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на вказану квартиру в порядку спадкування за заповітом, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення та зняття з реєстрації.

30 травня 2011 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було задоволено. 19 березня 2012 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2011 року було скасовано та було ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення та зняття з реєстрації - відмовлено. Рішення апеляційної інстанції не оскаржувалось по теперішній час.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2011 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області19 березня 2012 року також маються в нотаріальній справі та були судом і сторонами досліджені з наданням відповідної оцінки як доказам по справі.

Позивач та її представник надали до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, а справу розглянути за їх відсутность та без фіксування судового процесу технічними засобами.

Представник Дніпровської міської ради надала до суду відзив, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, наполягаючи що без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. При ухваленні рішення рішення по справі суд приймає до уваги, що даний відзив надавався відповідачем до отримання в розпорядження суду нотаріальної справи, в якій мається заповіт та зазначені рішення Жовтневого районного суду від 30 травня 2011 року та апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2012 року.

Представник Виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Першої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у матеріалах справи міститься клопотання представника третьої особи про розгляд справи без його участі.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що з 1975 року позивач проживала зі своїми батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 . Реєстрація позивача за вказаною адресою триває і до теперішнього часу.

14.09.1995 року вказана квартира була приватизована, у зв`язку з чим було видано Свідоцтво про право власності на житло від 14.09.1995 року, в якому зазначені як власники з правом спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та позивач - ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач та ОСОБА_3 подарували ОСОБА_2 свої частки квартири, а отже єдиною власницею квартири стала - ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивачки - ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилась спадщина - квартира АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що з 20 березня 1978 року (з дати реєстрації позивача у зазначеній квартирі) по 08 червня 2008 року (до дати смерті ОСОБА_2 ) позивач весь час проживала разом зі своєю мамою - ОСОБА_2 , доглядала та лікувала її, піклувалась та турбувалась про неї аж до часу її смерті, а тому враховуючи, що батько Позивача - ОСОБА_3 є померлим, то позивач залишається єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину.

Згідно ч.3, ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що після смерті ОСОБА_2 позивач залишається єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину.

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено право звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 392 ЦК України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

При прийнятті рішення по справі, судом враховано ту обставину, що інших спадкоємців за законом першої черги, які б претендували на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , не встановлено.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Соборної у м. Дніпрі ради, третя особа - Перша дніпровська нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також клопотання представника позивача, в якому останній просить не відшкодовувати понесені позивачем судові витрати, суд вважає за можливе не стягувати з відповідача судові витрати по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради, третя особа - Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев