ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» липня 2020 року

м. Харків

справа № 629/1283/20-ц

провадження № 22ц/818/3796/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року в складі судді Смірнової Н.А.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної передачею персональних даних щодо карткового рахунку, та моральної шкоди, в якому просили стягнути з відповідача у рахунок відшкодування завданої з його вини, заподіяної несанкціонованою передачею персональних даних щодо карткового рахунку, майнової шкоди на їхню користь 30 328,32 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачам.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у суду були підстави для відкриття провадження у справі, оскільки ними надано наявні у них докази завдання їм шкоди діями відповідача, а також викладено клопотання про витребування доказів та допит свідків; що повернення позовної заяви обмежує та порушує їхні права.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивачами не в повному обсязі усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі суду від 23 березня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку з чим на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України позовна заява вважається неподаною і повертається.

Проте, з таким висновком суду судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної передачею персональних даних щодо карткового рахунку, та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що через неправомірні дії відповідача, який довідався дані їхньої банківської картки та повідомив їх третім особам, їм завдано матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без руху на підставі невідповідності вимогам статтям 175, 177 ЦПК України та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, а саме, додати до позовної заяви всі наявні у них докази на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, яким визнано відповідача винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України; зазначити, чи проводилися заходи досудового врегулювання спору та чи здійснювалися заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви; зазначити, чи наявні докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою; зазначити, у кого з позивачів або іншої особи наявні оригінали письмових доказів, копії яких додано до заяви, та додати до позовної заяви всі наявні докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (чи, у разі необхідності, - заяви про витребування чи забезпечення доказів); надати попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які вони понесли та очікують понести у зв`язку з розглядом справи.

На виконання ухвали судді 06 квітня 2020 року представником позивачів подано до суду заяву, у якій вказано, що за їх заявою про злочин внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження № 0002549, клопотання про витребування матеріалів якого міститься у позові. Також позивачі вказали, що не понесли та не очікують понести судових витрат при зверненні до суду. Вказали, що відповідність наданих ними копій письмових доказів оригіналам може бути перевірена у судовому засіданні, а засвідчення фотокопій законом не передбачено.

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачам, оскільки ними не в повному обсязі виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Такий висновок судова колегія вважає помилковим, виходячи з наступного.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.

Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви.

Відповідно до частини 5 статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно вимог статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Також, пунктами 6-7, 9 частини 3 статті 175 ЦПК передбачено, що позовна заява повинна містити: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно частини 1 статті 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виклали обставини, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог, та надали копії наявних у них письмових доказів.

Крім того, в прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виклали клопотання про витребування доказів з банку та матеріалів кримінального провадження з відділу поліції.

Частиною 3 статтею 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вимоги суду щодо надання позивачами доказів, зокрема, рішення суду про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності, є передчасними та суперечать принципам змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які покладають обов`язок доказування саме на учасників справи. Ненадання відповідних доказів та необґрунтованість позову повинно мати наслідком відмову у його задоволенні, а не повернення позовної заяви на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною 1 статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов`язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів.

Отже, питання щодо надання та витребування доказів може бути вирішено на стадії підготовчого провадження, та ненадання певних доказів не може бути підставою для обмеження позивачів у доступі до правосуддя.

Не засвідчення позивачами копій наданих ними письмових доказів також не є перешкодою для відкриття провадження у справі, адже суд має повноваження витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу згідно частини 6 статті 95 ЦПК України.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання ухвали судді про залишення позовної заяви без руху позивачі надали до суду заяву, у якій вказали, що надали всі наявні у них докази та просили витребувати докази, яких вони не мають, а також зазначили, що до пред`явлення позову зверталися із заявою про злочин до поліції; що відповідність копій письмових доказів оригіналам може бути перевірена у судовому засіданні; що вони не понесли та не очікують понести судових витрат при зверненні до суду.

Таким чином, позивачами виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Зазначені в оскаржуваній ухвалі висновки суду про невиконання позивачами вимог ухвали про залишення без руху їхнього позову не можуть бути підставою для позбавлення позивачів права на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Суд першої інстанції, вважаючи, що позивачами лише частково усунуто недоліки позовної заяви, мав право на підставі статті 127 ЦПК України надати можливість особі, яка звернулася з позовом, усунути вказані недоліки в повному обсязі, однак таким правом не скористався.

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачам, суд не повернув їм оригінал позовної заяви з додатками, а залишив його в матеріалах справи, що не відповідає вимогам статті 185 ЦПК України.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви є помилковою, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права. За таких обставин відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 квітня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року.