Єдиний унікальний номер 225/8644/19
Номер провадження 22-ц/804/2255/20
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Агєєва О.В.,Тимченко О.О.,
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 по цивільній справі № 225/8644/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного нерухомого майна подружжя, на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 08 квітня 2020 року у складі судді Ткач Г.В., повний текст рішення суду ухвалено 17 квітня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Дзержинського міського суду Донецької області із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного нерухомого майна подружжя.
В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 08.10.2010 року перебуває з відповідачем у шлюбі, що зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 262 від 08.10.2010 року.
Зазначає, що відповідно до ст. 60 СК квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її та відповідача, у зв`язку з чим, просить поділити вищевказану квартиру, виділивши у власність кожного з них по ? частини.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 08 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю. Виділено у власність ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
У доводах апеляційної скарги звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу лише доводам позивача. Вважає, що позивачем не надано жодних заперечень чи спростувань доводам відповідача, що гроші у сумі 30 000 грн. на придбання спірної квартири надавала його мати в якості особистого дару для уникнення конфліктів через нестачу грошей.
Зазначену обставину підтвердила в суді першої інстанції його мати особисто, допитана в якості свідка.
Також судом не враховані пояснення відповідача, що позивач забрала спільне майно, а саме телевізор і меблі.
Не з`ясувавши обсяг спільного майна та придбання квартири за гроші його матері, суд першої інстанції порушив принцип визначення часток, що, на його думку, призвело до неповноти та несправедливості судового розгляду, порушення норм матеріального та процесуального права.
Звертає увагу, що через не взяття до уваги пояснень свідка матері відповідача, суд першої інстанції безпідставно послався у своєму рішенні на правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження № 14-325цс18.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а суд дійшов до обґрунтованого висновку про розподіл майна. Відповідачем не доведено у судовому засіданні, той факт, що квартира була придбана за гроші його матері.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити.
Представник позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом встановлено, що 08.10.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №262 від 08.10.2010, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 08.10.2010.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №86780022 від 11.05.2017 (номер запису про право власності 20328543) ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна квартири, загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 42,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає у повній мірі.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що достовірно встановлено, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Доказів того, що квартира була придбана на грошові кошти матері відповідача суду не було надано, тобто зазначений об`єкт є майном, що придбано в період шлюбу та презюмується право спільної сумісної власності.
Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам, наявним у матеріалах справі доказам та зробленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що спірна квартира була придбана за особисті грошові кошти матері відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо придбання спірної квартири за кошти матері відповідача, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири за особисті кошти матері, не довів, що грошові кошти в сумі 30 000 грн., його мати сплатила в рахунок вартості квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 травня 2017 року.
З договору купівлі-продажу спірної квартири, посвідченого 11 травня 2017 року приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального округу Донецької області Іваненко А.М. вбачається, що відповідач укладав договір купівлі продажу квартири нотаріусом відповідачу при укладенні вказаного договору в п. 9 роз`яснено зміст ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, відповідач при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири усвідомлював, що придбав спірну квартиру в інтересах сім`ї за кошти, набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Твердження скаржника про те, що висновок суду першої інстанції не узгоджуються із висновками, висловленими Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження № 14-325цс18., помилкові.
У даних постановах Верховний Суд України роз`яснив, що в розумінні ст. 60 СК України майно, придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто, та вважав, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем не доведено протилежного, та підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
У даній справі суд першої інстанції, оцінивши подані сторонами докази, дійшов висновку про недоведеність доводів відповідача щодо придбання спірної квартири за рахунок особистих коштів його матері, тому зазначив про належність цього майна сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки не суперечать висновкам, висловленим Верховним Судом України у постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16.
Доказів, що сторонами по справі під час шлюбу було придбано інше майно суду першої інстанції не надано, зустрічних позовних вимог щодо поділу іншого сумісного майна подружжя, крім спірної квартири, також не заявлялося.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який розглянув справу в межах заявлених позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Основні доводи відповідача наведені в апеляційній скарзі зводяться до заперечень на позов і не можуть бути підставою для скасування рішення та відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки в судовому рішенні надано повний аналіз представлених сторонами доказів, а суд апеляційної інстанції не вправі вдаватися до переоцінки цих доказів.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам та доказам у справі. Апеляційний суд не знаходить підстав для їх переоцінки.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 08 квітня 2020 року.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення суду.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати апелянтів, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції не підлягають компенсації.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 08 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Судді: О.В. Агєєв

О.О. Тимченко

Повне судове рішення виготовлено 04 серпня 2020 року .