Дата документу 07.07.2020 Справа № 328/2439/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 328/2439/17 Головуючий у 1 інстанції: Курдюков В.М.
№ 22-ц/807/2120/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року (з урахуванням додаткового рішення від 15 серпня 2018 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь банк», Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк аваль» про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , ПАТ «Креді Агріколь банк», ПАТ «Райффайзен Банк аваль» про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що 22.12.1995 року між нею та ОСОБА_6 був укладений шлюб у міськвідділі реєстрації актів громадянського стану м. Токмака Запорізької області, про що був зроблений актовий запис за №325. Після укладання шлюбу позивачка із ОСОБА_6 жили однією сім`єю в їхньому будинку за адресою: АДРЕСА_1 були пов`язані спільним побутом та вели спільне господарство. 24.09.2016 року шлюб між ними був розірваний Токмацьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, про що було зроблено актовий запис №39 та видано відповідно свідоцтво про розірвання шлюбу. Незважаючи не офіційне розірвання шлюбу вони продовжували спільно мешкати за вищезазначеною адресою та вести спільне господарство. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі ними було набуто за спільні кошти подружжя майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 колишній чоловік позивача ОСОБА_7 раптово помер. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді вказаного майна. Спадкоємцями першої черги після чоловіка є відповідачі: діти спадкодавця - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також батьки спадкодавця - ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , відповідачі не визнають ту обставину, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не визнають за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна відповідно. В зв`язку наведеним, з урахування уточненого позову, позивачка просила визнати за нею: право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 ; право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0.0625 га., розташованої на території АДРЕСА_1 , яка передавалась у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року; право власності на Ѕ частину земельної ділянки, 0,0682 га., розташованої на території м.Токмак, кооператив «Таврійський», яка передавалась у власність для садівництва на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року; право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі, літ.Б-1, загальною площею 203,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; право власності на ј частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; право власності на ј частину земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер :01:039:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; право власності на 1/2 частину автомобіля Hyundai Tucson, д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 ; право власності на 1/2 частину автомобіля Fiat Ducato, 2001 року випуску, н.з НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 ; право власності на 1/2 частину автомобіля Citroen Jumper, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_5 н/з НОМЕР_6 .

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року (з урахуванням додаткового рішення від 15 серпня 2018 року) позовна заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , Публічне акціонерне товариства «Креді Агріколь Банк», Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задовольнити частково. Визнано за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 право власності на:

-1/4 частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_5 частину земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер :01:039:0033, що розташована за адресою:

АДРЕСА_6 частину автомобіля Hyundai Tucson, д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 .

-1/2 частину автомобіля Fiat Ducato, 2001 року випуску, н.з НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 .

-1/2 частину автомобіля Citroen Jumper, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_5 н/з НОМЕР_6 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на:

- 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 ;

-1/2 частину земельної ділянки, площею 0.0625 га., розташованої на території АДРЕСА_1 , яка передавалась у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року;

-1/2 частину земельної ділянки, 0,0682 га., розташованої на території м. Токмак, кооператив "Таврійський", яка передавалась у власність для садівництва на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року;

-1/2 частину нежитлової будівлі, літ. Б-1, загальною площею 203, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 а

відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року та додаткове Токмацького районного суду Запорізької області рішення від 15 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції проігноровані норми закону та рішення постановлено неповноважним судом, тому що додаткове рішення в справі було ухвалене суддею який не приймав участь в ухваленні рішення в справі.

Крім зазначеного при прийнятті рішення судом не були застосовані норми господарського кодексу, хоча ОСОБА_6 до своєї смерті був підприємцем та придбавав майно за рахунок підприємницької діяльності.

Також апелянт зазначає що позивачем невірно обраний спосіб захисту свого права, в неподільних речах виділено ідеальну частку, не заснований принцип обов`язкової згоди на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Також на думку апелянта судом першої інстанції допущені інші суттєві порушення закону, які зумовлюють скасування оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.12.1995 року між позивачем та ОСОБА_6 був укладений шлюб, про що був зроблений актовий запис за №325 міськвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Токмака Запорізької області. Після укладання шлюбу позивач із ОСОБА_6 жили однією сім`єю в їхньому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом та вели спільне господарство. 24.09.2016 року шлюб між ними був розірваний Токмацьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, про що було зроблено актовий запис №39, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на наступне майно:

1) домоволодіння АДРЕСА_1 - право власності виникло на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_8 723328 від 14.07.2003 року, видане виконавчим комітетом Токмацької міської ради;

2) земельна ділянка, площею 0,0625 га., розташована на території АДРЕСА_1 , яка була передана для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року;

3) земельна ділянка, площею 0,0682 га., розташована на території м. Токмак, кооператив «Таврійський», яка була передана для садівництва на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року;

4) Ѕ частина нежитлової будівлі, загальною площею 229,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий номер 3485 від 29.11.2001 року, дублікат виданий Токмацькою державною нотаріальною конторою від 27.04.2011 року;

5) нежитлова будівля, літ.Б-1, загальною площею 203,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - право власності виникло на підставі свідоцтва про право власності, САС № 458703 від 15.09.2011 року видане виконавчим комітетом Токмацької міської ради;

6) Ѕ частина земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер :01:039:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

7) автомобіль Hyundai Tucson, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , ринкова вартість якого складає 290 000 грн.;

8) автомобіль - Fiat Ducato, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_3 , ринкова вартість якого складає 180 000 грн.;

9) автомобіль - Citroen Jumper, 2012 року випуску, кузов ринкова вартість якого складає 360 000 грн.

11.10.2016 року колишній чоловік позивача ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді вказаного майна. Спадкоємцями першої черги після смерті чоловіка є відповідачі: діти спадкодавця - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також батьки спадкодавця - ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , який на час розгляду справи помер.

Судом першої інстанції були ретельно досліджені докази, надані сторонами та зроблений висновок про те, що не все майно, на яке було заявлено позов. становить спільну сумісну власність подружжя.

Відтак суд першої інстанції лише частково задовольнив позов.

Так, судом було встановлено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , не відноситься до майна набутого під час шлюбу позивача. Відповідно до ескізного проекту, будівництво житлового будинку було узгоджено з головним архітектором 31.01.1991 року. Будівництво спірного будинку розпочато в 1991 році, а завершено в 1995 році, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок. В розділі технічного паспорту «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» вказаний рік забудови, 1995. Шлюб між позивачем та ОСОБА_6 укладено 22 грудня 1995 року. На той час будинок вже був фактично збудований до укладення шлюбу. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, була отримана шляхом реалізації права на частку в державному майні в межах норм безоплатної приватизації, на підставі рішення сесії Токмацької міської ради від 24.12.1999 року, №301/18. відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_6 і не входить до спільного майна подружжя. З тих же підстав не є спільною власністю подружжя земельна ділянка площею 0,0682 га., розташована на території м. Токмак, кооператив «Таврійський», яка була приватизована ОСОБА_6 для садівництва на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради №301/18 від 24.12.99 року.

Вказана земельна ділянка, отримана шляхом реалізації права на частку в державному майні в межах норм безоплатної приватизації, тому є особистою приватною власністю ОСОБА_6 , у позивача відсутнє будь яке право вимоги на частину цієї земельної ділянки. Нежитлова будівля, літ. Б-1, загальною площею 203, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 а також безпідставно вказана позивачем, як спільне майно подружжя. Право власності ОСОБА_6 , на вказану будівлю виникло на підставі договору дарування від 06 серпня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №2577. Зазначена обставина позивачем не оспорюється, зміна поштової адреси будинку на АДРЕСА_7 з видачею свідоцтва про право власності НОМЕР_9 458703 від 15.09.2011 р. не змінює підстави набуття права власності. У відповідності до п.2 ч.1 ст.57 СК України це майно набуте ОСОБА_6 за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю і не відноситься до спільного майна подружжя.

Право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі, загальною площею 229,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер :01:039:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 а померлий чоловік позивача ОСОБА_6 набув під час шлюбу з позивачем шляхом оплатної приватизації комунальної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2001 р. Це майно є спільною власністю подружжя, оскільки майно не є житлом, отримано не шляхом реалізації права на частку в державному майні в межах норм безоплатної приватизації, а через укладання цивільно-правової угоди.

Транспортні засоби, які є предметом позову були придбані ОСОБА_6 під час шлюбу з позивачем. Учасниками процесу не надано доказів на підтвердження обставин, що це майно було особистою власністю ОСОБА_6 , тому відповідно до презумпції, встановленої ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України це майно є спільною власністю подружжя, згідно ч. 1 ст. 70 СК України позивач має право на половину цього майна.

Зазначаючи у апеляційній скарзі про те, що майно, виділене судом позивачці не належить до спільної власності подружжя, апелянт посилається лише на те, що воно придбано за рахунок підприємницької діяльності, проте не надає жодних доказів на підтвердження цієї обставини.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно вижив з того, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а придбане за власні кошти померлого ОСОБА_6 .

Судом першої інстанції були враховані надані відповідачами докази, а саме посилання, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29.11.2001 року відповідно до п.2.2 Розрахунки за придбаний об`єкт приватизації (окремо розташовану будівлю за адресою АДРЕСА_3 ) здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахунку власних коштів у сумі 9595,00 грн. зі свого рахунку на рахунок місцевого бюджету. Також посилання відповідачів на те, що автомобілі ОСОБА_6 використовувалися в підприємницькій діяльності, не можуть бути підставою для виключення цього майна зі спільної сумісної власності подружжя.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд припинив право власності відповідача на спірне майно не підтверджене жодними належними доказами.

Твердження про неповноважність суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення також не є переконливим.

Так, заява про ухвалення додаткового рішення надійшла до суду 31 липня 2018 року.

15 серпня 2018 року було ухвалене додаткове рішення в справі суддею Андрущенко О.Ю., при цьому справа була передана в провадження судді Андрущенко О.Ю. у порядку. встановленому законом через систему автоматизованого розподілу справ.

Виключення судді Курдюкова В.М. із переліку суддів, яким розподіляються справи, унеможливлювало розгляд ним заяви про ухвалення додаткового рішення.

До того ж апелянт взагалі не зазначає яким чином ухвалення додаткового рішення, яким було відмовлено позивачеві у задоволенні частини позовних вимог, порушує його права.

Інші доводи зазначені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження й оцінки судом попередньої інстанції по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року (з урахуванням додаткового рішення від 15 серпня 2018 року) у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2020 р.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков