Справа № 653/4260/19
Провадження № 2/653/46/20
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

24 червня 2020 року

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивує тим, що він є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у якому він наданий час проживає та зареєстрований.

Разом з ним в даному будинку зареєстровані його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також відповідач ОСОБА_2 з якою він з 30 січня 1991 року до 21 лютого 2013 року перебував у шлюбі.

Вказує, що відповідач разом з його сином ОСОБА_5 не проживають за місцем реєстрації, фактично проживають в іншому місці з моменту розірвання шлюбу. Крім того, вже понад півтора року позивач забрала з будинку всі свої речі.

Зазначає, що комунальні служби надають послуги та нараховують оплату за них з розрахунку на чотирьох мешканців, тобто він вимушений сплачувати за комунальні послуги у більшому розмірі, оскільки відповідач за них не сплачує, крім того ОСОБА_2 не несе ніяких витрат по утриманню будинку.

У зв`язку із цим, просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України» (крім того, неодноразово отримувала виклики до суду, про що в матеріалах справи наявні поштові повідомлення) до судового засідання не з`явилась, від неї не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником 33/40 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року та договором дарування № 996 від 14 березня 2003 року .

Згідно довідки відділу ведення реєстру територіальної громади міста № 3679 від 19 листопада 2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , та відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 11 лютого 2013 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 30 січня 1991 року по дату набрання рішенням законної сили перебували у шлюбі.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є сусідами позивача, пояснили, що відповідач ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає більше півтора року.

Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням.

За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Перевірка достовірності доказів проводиться судом у процесі дослідження доказів. Суд визнає достовірними докази, якщо за результатами перевірки та дослідження цих доказів підтверджується правильність відомостей, які в них містяться.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами доведено обставини (факти), якими обґрунтовуються його позовні вимоги, зокрема те, що позивач є власником житлового будинку, відповідач у зазначеному будинку не проживає більше півтора роки без поважних причин, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні. Доказів, які б спростовували дані факти, відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що факт реєстрації відповідача у будинку позивача, порушує права останнього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з метою захисту майнового права позивача, ОСОБА_2 необхідно визнати такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Керуючись ст. 150 ЖК України, ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 258-259, 263-265, 273, 280, 282, 352, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , 1973 року народженнятакою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, форма і зміст якої, повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 29 червня 2020 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова