ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1017/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника скаржника ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 686/24485/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 26 лютого 2020 року (суддя Логінова С.М.) про залишення скарги без розгляду у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Нетішинського міського відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Заслухавши доповідача, пояснення представника скаржника, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою, в якій просив суд визнати поважними причини пропуску звернення із цією скаргою до суду та визнати незаконною дію або бездіяльність державних виконавців та їх рішень, що мали місце при виконанні рішення Хмельницького міськрайонного суду від 21 травня 2014 року.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду 26 лютого 2020 року скаргу ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Не погоджуючись із цією ухвалою суду ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково визнав строки на звернення із скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця неповажними, адже як вказує ОСОБА_2 така бездіяльність працівників ДВС триває й до сьогодні. Крім того, апелянт зазначає, що для повного та всебічного розгляду справи суд першої інстанції мав би оглянути матеріали виконавчого провадження, натомість суд розглянув скаргу за його відсутності та відсутності його представника і безпідставно відмовив в задоволенні клопотання представника скаржника про перенесення судового засідання. ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі прийшов до висновку про недоведеність скарги та про відсутність підстав для поновлення строків на оскарження, чим на думку апелянта, позбавив його можливості звернутися повторно до суду із скаргами на дії або бездіяльність державного виконавця. Разом з тим, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково не залишив його скаргу без руху для надання можливості усунути її недоліки. Апелянт посилається на те, що оскільки оскаржувана ухвала була направлена на адресу скаржника лише 24.03.2020 року, тому наявні підстави вважати, що ухвала судом не була винесена 26.02.2020 року. Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити скаргу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник скаржника підтримала апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник Нетішинського міського відділу ДВС та стягувачка ОСОБА_3 О.П ОСОБА_4 до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Нетішинського міського відділу ДВС направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, а стягувачка ОСОБА_5 направила клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із пандемією.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

В силу ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, з метою виконання процесуального обов`язку дотримання процесуального строку особа, яка має намір подати заяву, зокрема про уточнення позовних вимог, повинна, проявляючи розумну обачність щодо наслідків не вчинення цієї процесуальної дії протягом визначеного строку, вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для цього.

Верховенство права є одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності - загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський Суд з прав людини у справі ««Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року зазначає, що складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства та сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основними засадами судочинства, серед іншого, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (п. 1. ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (рішення у справі «Надточій проти України».

Можливість поновлення пропущеного строку законодавець пов`язує з оцінкою судом поважності причин його пропуску у конкретних обставинах, які вона повинна довести.

Такі обставини повинні бути істотними, об`єктивно непереборними чи незалежними від волевиявлення особи, внаслідок чого своєчасна реалізація процесуальних прав чи дотримання процесуальних обов`язків особи у визначений законом або судом строк стало істотно обтяжливим або неможливим.

У зв`язку з наведеним, обмеження у здійсненні процесуальних дій після спливу визначених законом чи судом строків за відсутності наведених обставин, не є порушенням права на справедливий суд, а є гарантією дотримання розумного балансу інтересів усіх сторін та визначеного процесуальним законом порядку здійснення судової процедури (провадження у справі), якої повинен додержуватися суд.

В силу ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Дотримання критерію своєчасності судового розгляду з урахуванням стадійності судового процесу має здійснюватися і під час підготовчого провадження.

Необхідність неухильного дотримання норм процесуального права усіма учасниками судового процесу, а також судом задля забезпечення належного здійснення правосуддя, відповідає принципу юридичної визначеності і верховенству права.

Встановлено, що 20.01.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду із скаргою на бездіяльність та дії державних виконавців Нетішинського МВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

І зазначену скаргу до розгляду призначено на 26.02.2020 року на 16 год. 00 хв., про що повідомлено належним чином учасників справи та представників учасників справи (т. 2 а.с.12-14).

26.02.2020 року на адресу суду надійшла заява представника скаржника ОСОБА_1 про перенесення судового засідання на інший день (т. 2 а.с.15)

Як вбачається із скарги боржника на бездіяльність та дії державних виконавців обставинами, з якими ОСОБА_2 пов`язує поважність причин пропуску строку для подання до суду з зазначеною скаргою є бездіяльність та незаконні дії державних виконавців.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу, прийшов до вірного висновку про те, що зазначені скаржником причини пропуску строку для звернення із скаргою на бездіяльність та дії державних виконавців не є поважними, адже про виконавче провадження з виконання виконавчого листа по цивільній справі №686/24485/13-ц боржнику було відомо в 2018 році і зазначена обставина визнавалася скаржником (посилання в скарзі від 20.01.2020 року (т. 2 а.с. 8-9)).

А тому аргументи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду щодо поважності причин пропуску апелянтом строку для оскарження бездіяльності та дій державних виконавців є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не було направлено скаржнику ухвалу про відкриття провадження за скаргою ОСОБА_2 і така відсутня в ЄДРСР не заслуговують на увагу, оскільки нормами ЦПК не передбачено обов`язку суду при розгляді скарг на дії державного виконавця постановляти ухвалу про відкриття провадження за скаргою на дії державного виконавця при виконанні судових рішень.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що провадження у справі №686/24485/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, Служба у справах дітей виконкому Нетішинської міської ради про стягнення аліментів, додаткових витрат на утримання дитини, позбавлення батьківських прав відкрито ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 03 грудня 2013 року (т.1 а.с.70).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції не залишив скаргу ОСОБА_2 без руху, як неналежно оформлену є безпідставними, адже як вбачається із положень ст. 185 ЦПК України вирішувати питання про залишення скарги без руху є правом, а не обов`язком суду.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки скарга на дії державного виконавця була розглянута без участі скаржника та його представника не заслуговують на увагу.

Так, у відповідності до вимог статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Тобто, за дотримання умови належного повідомлення учасників закон не покладає на суд обов`язок відкладати або переносити розгляд справи за клопотанням учасників справи чи їх представників. Отже, за наявності доказів належного повідомлення сторін про розгляд справи суд може безперешкодно розглянути скаргу на дії виконавця.

З огляду на вищенаведене, у суду першої інстанції були наявні підстави для розгляду скарги без участі стягувача, боржника та державного виконавця, які про день і час розгляду справи були повідомленні належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.12-14).

Колегія суддів вважає, що посилання в апеляційні скарзі на те, що у апелянта наявні підстави допускати те, що оскаржувана ухвала була винесена не 26.02.2020 року, оскільки направлена скаржнику 24.03.2020 року, а її зміст свідчить про формальний підхід до розгляду скарги є голослівними, необґрунтованими, та недоведеними.

Посилання апелянта на те, що станом на час подачі апеляційної скарги у нього відсутні належним чином завірені усі копії документів з виконавчого провадження не є підставою для задоволення апеляційної скарги, адже ОСОБА_2 , як сторона виконавчого провадження, має право знайомитися із матеріалами провадження та отримувати копії (ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження).

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги в частині незаконного посилання суду на недоведеність скаржником порушення своїх прав, однак це посилання не призвело до невірного вирішення справи і його слід виключити із мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням норм процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування в межах доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 23 липня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай