Справа № 145/1845/19
Провадження 2/127/27/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Шеремети А.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 145/1845/19 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

07.11.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Мотивований позов тим, що 16.05.2016 року між АТ АБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні даного договору сторони керувались положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання.

Встановлення та зміну кредитного ліміту за рішенням та ініціативою банку визначене п.п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 договору.

Відповідач ОСОБА_1 погодилась, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що викладені на банківському сайтіwww.privatbank.ua , складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 використала кредитні кошти, але не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасила борг, тому станом на 15.07.2019 року заборгованість перед банком становить 54 745, 91 грн. Дана сума складається з: 26 917,94 грн. заборгованості за тілом кредиту; 22 973,33 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 1 771,50 грн. заборгованості за нарахованими відсотками, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 583, 14 грн. штраф (процентна складова).

На підставі ст.ст. 526, 629, 1050, 1054 ЦК України АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути борг з відповідача.

Судом вчинені наступні процесуальні дії.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 28.11.2019 року (а.с. 48) позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано на розгляд Вінницькому міському суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.01.2020 року (а.с. 42) прийнято до розгляду та відкрите спрощене провадження в цивільній справі № 145/1845/19 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року (а.с. 77) явку представника позивача в судове засідання у даній справі визнано обов`язковою.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала відповідно до обставин, що викладені в позові. Надала відповідь на відзив, яку приєднано до матеріалів справи. Суду пояснила, що відповідач отримала кредитну картку з лімітом 15 000 грн., використала ці кошти, однак, борг не повернула. Заборгованість по кредиту станом на 15.07.2019 року становить 54 745, 91 грн. Дана сума складається з: 26 917, 94 грн. заборгованості за тілом кредиту; 22 973, 33 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 1 771, 50 грн. заборгованості за нарахованими відсотками, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 583, 14 грн. штраф (процентна складова). Вважає, що ОСОБА_1 приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг, в заяві зазначила, що ознайомлена із ними та з Тарифами банку. Заперечення представника відповідача вважає безпідставним, просила позов задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Тишківський С.Л. позов не визнав, просив відмовити в задоволенні вимог позивача до ОСОБА_1 . Надав письмовий відзив на позов, який приєднаний до матеріалів справи (а.с. 61-67). Суду пояснив, що відповідач отримала в банку зарплатну картку. Про те, що їй був наданий кредит обізнана не була. На отримання кредиту вона не погоджувалась, з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку не ознайомлювалась і не підписувала їх, працівники банку не пояснили, що видають кредитну картку. Розміру кредиту, порядку його погашення не узгоджувала, кредитний договір в письмовій формі не укладала. З картки вона знімала гроші, але вважала, що це її зарплата. При ухваленні рішення у даній справі просив врахувати правовий висновок Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року та відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.05.2016 року ОСОБА_1 отримала кредит в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

До АТ КБ «ПриватБанк» Бабушкіна Н.П ОСОБА_3 звернулась із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій було зазначено, що клієнт погоджується, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, розташованими в рекламному буклеті, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг (а.с. 8).

До кредитного договору і до позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 9), Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені в мережі Інтернет на сайті https://privatbank.ua/terms (а.с. 10-27).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що станом на 15.07.2019 року заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору від 16.05.2016 року № б/н становить 54 745, 91 грн. Згідно наданого розрахунку борг складається з: 26 917,94 грн. заборгованості за тілом кредиту; 22 973,33 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 1 771,50 грн. заборгованості за нарахованими відсотками, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 583, 14 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 7).

Дана сума підлягає частковому стягненню з відповідача.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними длядоговорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника (а.с. 8) процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник ОСОБА_1 ), стягнути складові його повної вартості, зокрема штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16.05.2016 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9, 10-27), як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено також у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Верховним Судом у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 висловлена позиція про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (16.05.2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (07.11.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16.05.2016 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено упункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено упункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, якапідлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Таким чином, суд вважає безпідставними позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими відсотками, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. фіксована частина і 2 583, 14 грн. процентна складова, через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві, оскільки наданий витяг витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З цих самих підстав суд вважає необґрунтованим сплату банку відсотків за користування кредитом в розмірі, зазначеному в Тарифах, шляхом списання грошей з поточного рахунку відповідача і збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом.

Згідно наданого представником позивача розрахунку заборгованості, виписки по картці за період з 16.05.2016 року по 21.05.2020 року, ОСОБА_1 фактично отримала (витратила) кредитні кошти в сумі 16 757, 17 грн. (а.с. 136) і частково погасила заборгованість в період з 24.10.2017 року по 09.08.2018 року в сумі 3 799,25 грн. (а.с. 7, передостання колонка).

Так, згідно виписки АТ КБ «Приват Банк» за період з 16.05.2016 по 21.05.2020 року з картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 витратила кошти (а.с. 136, четверта колонка «сума в валюте операции»): 25.09.2017 року 4 000 грн.; 28.09.2017 1 000 грн.; 10.10.2017 1 300 грн.; 17.10.2017 45,60 грн.; 19.10.2017 102, 16 грн.; 19.10.2017 40,99 грн.; 19.10.2017 88,30 грн.; 19.10.2017 109, 50 грн.; 19.10.2017 500 грн.; 21.10.2017 111,48 грн.; 21.10.2017 14,20 грн.; 21.10.2017 1 000 грн.; 21.10.2017 200 грн.; 22.10.2017 130,39 грн.; 26.10.2017 1 000 грн.; 31.10.2017 21 грн.; 31.10.2017 10,25 грн.; 05.11.2017 39,35 грн.; 05.11.2017 51,28 грн.; 26.11.2017 117,80 грн.; 26.11.2017 500 грн.; 27.11.2017 2 000 грн.; 27.11.2017 1 005 грн.; 04.12.2017 200 грн.; 13.12.2017 1 000 грн.; 13.12.2017 63,10 грн.; 14.12.2017 1 000 грн.; 14.12.2017 10,05 грн.; 14.12.2017 18 грн.; 25.12.2017 99,10 грн.; 25.12.2017 16,00 грн.; 26.12.2017 124,70 грн.; 26.12.2017 71,95 грн.; 27.12.2017 100 грн.; 09.01.2018 110,05 грн.; 10.01.2018 79 грн.; 11.01.2018 101,80 грн.; 11.01.2018 90 грн.; 12.01.2018 200 грн.; 14.01.2018 53,95 грн.; 14.01.2018 11,38 грн.; 14.01.2018 20,79 грн. Всього в сумі 16 757, 17 грн.

У наданому банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 16.05.2016 року (а.с. 7, предостання колонка) зазначені суми погашення ОСОБА_1 за кредитом: 24.10.2017 року 300 грн.; 07.11.2017 року 1 259, 25 грн.; 07.12.2017 року 1 000 грн.; 14.12.2017 року 1 000 грн.; 09.05.2018 року 80 грн.; 09.08.2018 року 160 грн. Всього 3 799, 25 грн.

Тому суд вважає справедливим стягнути з ОСОБА_1 різницю між сумою фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) і сумою погашення за наданим кредитом, що становить 12 957, 92 грн. (16 757,17 грн. - 3 799, 25 грн. = 12 957,92 грн), оскільки відповідачка фактично використала кредитні кошти, проте обов`язку щодо повернення в повному обсязі боргу не виконала. Права позивача порушені і підлягають захисту саме в такий спосіб.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що нарахування процентів було здійснено банком з наведених вище підстав неправомірно. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

При зверненні досуду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплатило 1921 грн. (а.с. 1) судового збору. Судом задоволено вимоги частково, на 23, 66 % і стягнуто з відповідача 12 957,92 грн., тому судовий збір підлягає стягненню на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 454,50 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 509, 634, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , прож.: АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ «ПриватБанк» (, рахунок для погашення заборгованості та судових витрат №UA9003111, МФО 305299, 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, адреса для листування: 49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.05.2016 року станом на 15.07.2019 року в сумі 12 957,92 грн. та судовий збір в сумі 454,50 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений, зокрема, статтею 354 ЦПК України, продовжується на строк дії такого карантину.

Повне судове рішення складене 23 липня 2020 року.

Суддя: