Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 428/4345/19
Провадження № 22-ц/810/253/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.
за участю секретаря: Вовчанської С.В.
учасники справи:
позивач- Головне управління Національної поліції в Луганській області
відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
третя особа Сєвєродонецька міська рада луганської області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 лютого 2020 року, ухвалене судом у складі судді Кордюкової Ж.І.
за позовом Головного управління Національної поліції в Луганській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку, третя особа - Сєвєродонецька міська рада Луганської області,
в с т а н о в и в:
У квітні 2019 року Головне управління Національної поліції в Луганській області (далі ГУНП в Луганській області) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення із службового житла, зняття з реєстраційного обліку.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що у 2016 році ГУНП в Луганській області було виділено кошти із загального фонду державного бюджету в розмірі 18 млн. грн., які були передбачені відповідно до змін внесених довідкою від 16 листопада 2016 року № 1568/29/1/01-2016 до річного плану державних закупівель МВС на 2016 рік. З метою забезпечення державних соціальних гарантій та врегулювання питання забезпечення житлом працівників поліції-учасників антитерористичної операції та членів їх сімей було проведено конкурс з придбання житла на вторинному ринку.
26 грудня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за номером запису 18287350 було внесено інформацію про право власності ГУНП в Луганській області на об`єкт нерухомого майна № 29, квартиру загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням виконкому Сєвєродонецької міської ради від 01 лютого 2017 року № 43 вказана квартира визнана службовим жилим приміщенням та закріплена за ГУНП в Луганській області.
13 лютого 2017 року згідно протоколу № 4 засідання житлової комісії ГУНП в Луганській області було розглянуто рапорт від 03 лютого 2017 року ОСОБА_1 про виділення службового жилового приміщення на склад сім`ї з 3 осіб: його, його дружини ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_3 та ухвалено рішення про надання службової 2-кімнатної квартииу АДРЕСА_2 підполковнику поліції ОСОБА_1 на склад сім`ї із трьох осіб.
Відповідно до рапорту ОСОБА_1 від 13 лютого 2017 року останньому було роз`яснено особливості договору найму службового жилого приміщення та відповідач взяв на себе зобов`язання у разі звільнення або переведення з Головного управління Національної поліції в Луганській області виселитися зі службового жилого приміщення.
31 березня 2017 року Виконавчим комітетом Сєвєродонецької міської ради ОСОБА_1 було видано ордер на жиле приміщення № 25 серії П на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Наказом ГУНП в Луганській області від 07 литопада 2015 року № 1о/с ОСОБА_1 було призначено таким що прибув з Міністерства внутрішніх справ в порядку переатестування на посаду заступника начальника відділу поліції- начальника слідчого відділення Станично-Луганського ВП ГУНП в Луганскій області. З 07.11.2015 року.
Наказом ГУНП в Луганській області від 30 жовтня 2018 року № 524 о/с ОСОБА_1 було звільнено згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 30 жовтня 2018 року.
Стаж служби ОСОБА_1 у ГУНП в Луганській області склав 2 роки 11 місяців 25 днів. ОСОБА_1 не входить до переліку осіб, яких не може бути виселено, оскільки він не працював на посадах у підрозділах юридичної особи публічного права ГУНП в Луганській області більше 10 років та не отримав будь-яких пільг. Позивач посилається на те, що відповідачі втратили право на користування службовим житловим приміщенням.
26 лютого 2019 року на адресу ОСОБА_1 було направлено лист від 25 лютого 2019 року № 1166/111/57/05-2019, яким вимагалося звільнити службове жиле приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке ОСОБА_1 отримав 27 лютого 2019 року, але до цього часу до управління щодо повернення службового жилого приміщення не звертався та приміщення не звільнив.
У зв`язку з викладеним позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зі службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 лютого 2020 року позовні вимоги Головного управління Національної поліції в Луганській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням ГУНП в Луганській області звернулося з апеляційною скаргою в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 лютого 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та вирішити питання судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до ч.1 ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Відповідно до ст.124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Судом першої інстанції встановлено, що на ОСОБА_1 та членів його родини не поширюються норми ст.125 ЖК України, однак суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо відмови у задоволенні заявлених вимог позивача, посилаючись на ст.8 Конвенції та в порушення вимог ч.4 ст.263 ЦПК України не врахував висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653. Суд першої інстанції не врахував та не дав належної оцінки, що відповідач ОСОБА_1 працює на посаді слідчого першого слідчого відділу Треього управління ОДР ДБР, з 2018 року по теперішній час мешкає у м. Києві та орендує квартиру у Києві. Відповідач - ОСОБА_3 , курсант ЛДУВС, який має право скористатися гуртожитками які перебувають на балансі юридичної установи ЛДУВС. Відповідач - ОСОБА_2 , працює у військовій частині НОМЕР_1 розташованій у м. Вінниця та відповідно до наданої у якості доказу представником позивачів копії перепустки має обмежений час перебування за межами військової частини.
Скаржник зазначає, що позовні вимоги ГУНП в Луганській області у відповідності до ч. 1 ст. 118 ЖК України мають легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме працівників ГУНП в Луганській області, які потребують житло у зв`язку зі службою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_4 зазначив, що апеляційну скаргу ГУНП в Луганській області відповідачі не визнають та просить апеляційну скаргу скаржника залишити без задоволення. Вважає, що висновок суду про відмову у задоволенні вимог скаржника правильний та зазначив, що відповідачі є внутрішньо переміщеними особами, власного помешкання на території, що контролюється українською владою не мають. Відповідачі мешкали у м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області, що з 2014 року не контролюється Україною. У разі виселення відповідачів із службового житла їм фактично ніде буде жити. ОСОБА_1 є учасником бойових дій, його син ОСОБА_5 є дійсним працівником поліції, дружина ОСОБА_2 є працівником Вінницького військового шпиталю, частина якого базується у м. Сєвєродонецьку Луганської області, де вона працює.

В судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції в Луганській області апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_4 не з`явилися про місце та час судового засідання повідомлені у визначеному законом порядку. На адресу апеляційного суду від представника відповідачів ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідачів та їх представника.

В судове засідання представник Сєвєродонецької міської ради не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.
Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів та їх представника, без участі представника третьої особи, оскільки про місце та час судового засідання вони повідомлені належним чином.

Заслухавши учасників справи, доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивача, суд виходив з того, що ним були встановлені наступні обставини: спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві державної власності ГУНП в Луганській області.
Наказом ГУНП в Луганській області від 07 листопада 2015 року №1 о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника відділу поліції начальника слідчого відділення Станично-Луганського відділу поліції ГУНП в Луганській області з присвоєнням йому спеціального звання підполковник поліції.
Згідно рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 01.02.2017 року №43 квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була визнана службовим жилим приміщенням та закріплена за ГУНП в Луганській області.
Спірна квартира була надана для проживання заступнику начальника відділу поліції - начальнику слідчого відділення Станично-Луганського відділу поліції ГУНП в Луганській області підполковнику поліції Нікульнікову П. В. на склад сім`ї 3 особи: він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , що підтверджується копією протоколу засідання житлової комісії ГУНП в Луганській області № 4 від 13.02.2017 року.
31 березня 2017 року виконавчий комітет Сєвєродонецької міської ради Луганської області видав ОСОБА_1 ордер АДРЕСА_3 , на склад сім`ї 3 особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Відповідачі з 07 квітня 2017 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з наказом ГУНП в Луганській області від 30 жовтня 2018 року № 524 о/с ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням.
Після звільнення відповідача ОСОБА_1 позивач звертався до нього з вимогою здати службове житлове приміщення, надіславши лист від 25.02.2019 року №1166/111/57/05-2019.
Відповідач ОСОБА_1 на момент його звільнення мав вислугу років з вислугою років 21 рік 09 місяців 29 днів. Відповідач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а в період з 07 листопада 2015 року по 30 жовтня 2018 року проходив службу в органах Національної поліції України.
Суд першої інстанції встановив, що стаж роботи ОСОБА_1 в ГУНП в Луганській області становить менше 10 років. Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що на відповідача ОСОБА_1 та членів його родини не поширюється норма ст.124, 125 ЖК України. Однак, враховуючи практику ЄСПЛ як джерело права, суд першої інстанції дійшов висновку, що виселення відповідачів не відповідає легітимній меті обмеження права на повагу до житла відповідачів при тому, що суспільна необхідність для застосування такого заходу дійсно існує. При цьому суд врахував, що позивач є власником спірної квартири, проте його інтереси, як органу державної влади, не можуть бути вищі за інтереси відповідачів та дійшов висновку, що виселення відповідачів зі спірної квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення, не відповідає критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Статтею 122 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.
Статтею 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Відповідно до п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР 04.02.1988 р. за № 37 не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого житла осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі,
організації, що надали їм службове жиле приміщення не менш як
десять років;
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі вищевказаними пільгами.
Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.
Тобто, стаття 125 ЖКУРСР не визначає, чи повинен такий стаж бути безперервним чи сумарним, а отже, п.2 ч.1 ст. 125 ЖК УРСР може бути застосовано і до осіб, які у сукупності пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про міліцію» (в редакції на час прийняття відповідача ОСОБА_1 на службу в органи внутрішніх справ України)міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.
Ст. 7 Закону України «Про міліцію» (в редакції на час прийняття відповідача ОСОБА_1 на службу в органи внутрішніх справ України) встановлено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України- це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Відповідно до ст.13 вказаного вище Закону систему поліції складають: центральний орган управління поліцією; територіальні органи поліції.
Відповідно до п.п.8, 9,13 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Працівникам міліції, які перейшли на службу до поліції, стаж вислуги в спеціальних званнях міліції зараховується до стажу вислуги для присвоєння чергових спеціальних звань поліції.
Частиною 1 ст.78 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.
З правового аналізу вказаних вище норм права, вбачається, що з набранням чинності Закону України «Про національну поліцію» проведено реформу органів міліції.
Згідно трудової книжки відповідача ОСОБА_1 він був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України 30 грудня 1996 року, звільнений з органів внутрішніх справ 06 лтстопада 2015 року.
07 листопада 2015 року прийнятий на службу в Головне управління Національної поліції України в Луганській області та звільнений з органів національної поліції 30 жовтня 2018 року.
Згідно наказу ГУНП в Луганській області від 07 листопада 2015 року №1 о/с ОСОБА_1 призначено як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, з присвоєнням спеціального звання поліції в порядку переатестування та встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису з 07 листопада 2015 року.
Відповідач ОСОБА_6 проходив службу в органах міліції з 30 грудня 1998 року по 06 листопада 2015 року, а потім продовжив службу у поліції .
Наказом ГУНП в Луганській області від 30 жовтня 2018 року № 524о/с відповідача ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 21 рік 09 місяців 29 днів. (т.с.1 а.с.24).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, поліції більше 21 року, останньому у складі сім`ї із трьох осіб 31 березня 2017 року видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення (спірної квартири), а тому звільнення у 2018 році ОСОБА_1 із служби в поліції, в силу положень статей 124, 125 ЖК Української РСР, не є підставою для виселення квартиронаймача із його сім`єю без надання іншого жилового приміщення, враховуючи термін проходження служби в органах внутрішніх справ, поліції.
З урахуванням зазначеного, висновок суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_1 та членів його родини не поширюється ст.124, 125 ЖК є помилковим та не відповідає вимогам закону.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (т.с.1 а.с.134-136), мають у власності квартиру, яка знаходиться у м. Кадіївка Луганської області на території, яка на сьогодні не підконтрольна органам влади України.
Відповідач ОСОБА_1 за новим місцем роботи житлом не забезпечений, відповідач ОСОБА_3 є курсантом Луганського державного університету внутрішніх справ, який знаходиться у м. Сєвєродонецьку. Відповідач ОСОБА_2 працює у військовій частині НОМЕР_1 , є працівником Вінницького військового шпиталю, частина якого базується у м. Сєвєродонецьку і ця обставина представником скаржника належними та допустимими доказами не спростована.
Матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних доказів наявності у власності ОСОБА_1 та членів його сім`ї іншого житлового приміщення.
При вирішені даного спору судом враховано інтереси сторін та суд вірно дійшов висновку, що виселення відповідачів із службового житла без надання іншого житла призведе до порушення прав відповідачів та не відповідає критеріям, що викладені у п.2 ст.8 Конвенції.
Посилання скаржника на те, що вимоги позивача у відповідності до ч.1 ст.118 ЖК мають легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав працівників ГУНП в Луганській області, які потребують житло у зв`язку зі службою не заслуговують на увагу у зв`язку з вищевикладеним.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц вказано, що згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).
Статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
Як встановлено, відповідач ОСОБА_1 та члени його сім`ї в силу положень статей 124, 125 ЖК України не можуть бути виселені із службового житла без надання іншого житлового приміщення. З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача, однак помилково зазначив у мотивувальній частині рішення суду, що на ОСОБА_1 та членів його родини не поширюється норма ЖК України відповідно до якої без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (ст.125 ЖК України), тому мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні в редакції цієї постанови.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки зміна апеляційним судом оскаржуваного рішення суду першої інстанції не призводить до зміни резолютивної частини рішення, новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374,376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 лютого 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов