Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 310/3495/15-ц

провадження № 61-39636св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк»на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 травня

2018 року в складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивований тим, що 22 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Укргазбанк» (далі - ВАТ «Укргазбанк»), правонаступником якого є

ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 300 000,00 грн із терміном повернення до

21 червня 2019 року та сплатою 16,5 % річних.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором, 22 червня 2017 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно - житловий будинок

АДРЕСА_1 .

Позивач звертав увагу на те, що 17 травня 2010 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 3/4 частини житлового будинку

АДРЕСА_1 , що перебував в іпотеці банку, а тому вона набула статусу іпотекодавця і має виконувати зобов`язання в тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 своїх зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором не виконує, у зв`язку із чим має заборгованість, яка станом на 09 лютого 2015 року становить 247 404,69 грн, позивач просив в рахунок погашення зазначеної вище заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1 068,72 кв. м, що зареєстровано за ОСОБА_1 ; визначити спосіб реалізації зазначеного вище нерухомого майна, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною визначеною на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, визначеної шляхом його оцінки відповідно до вимог

статті 43 Закону України «Про іпотеку»; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати; зобов`язати реєстраційну службу вчинити певні дії.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 травня

2015 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 червня 2007 року в розмірі 247 404,69 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - 3/4 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1068,72 кв. м, яке зареєстроване за ОСОБА_1 на праві власності. Визначено спосіб реалізації зазначеного вище нерухомого майна, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, визначеної шляхом його оцінки відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про іпотеку». У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою ОСОБА_3 , позивач на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки, який на час розгляду справи належить на праві власності ОСОБА_1 . Разом з тим, судом першої інстанції зазначено, що оскільки відповідач є власником не всього домоволодіння, а тільки 3/4 його частини, стягнення може бути звернено тільки на належну ОСОБА_1 частку.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16 травня

2018 року апеляційну скаргу правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 27 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не врахував, що відповідно до пункту 2.1.1. договору іпотеки предметом договору є ціле домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, звертаючи стягнення на 3/4 предмета іпотеки, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що належна відповідачу частина не виділена в натурі, що призводить до фактичної зміни предмета іпотеки, при цьому дій щодо приведення його у відповідність до Закону України « Про іпотеку» позивачем не вчинено.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У червні 2018 року ПАТ АБ «Укргазбанк» надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, натомість апеляційний суд, позбавивши позивача права на ефективний судовий захист, скасував законне рішення суду першої інстанції.

Звертає увагу на те, що апеляційним судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження в справі до вступу до участі в справі правонаступників ОСОБА_1 . Вирішуючи питання правонаступництва, залучивши до участі в справі правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , апеляційний суд не звернув увагу на те , що відповідно до матеріалів спадкової справи спадкоємцями ОСОБА_1 є її син ОСОБА_2 , який залучений до участі в справі, та чоловік - ОСОБА_3 , який безпідставно не був залучений як правонаступник іпотекодавця. В матеріалах спадкової справи наявна постанова приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Каракулова Д. Л. від 07 червня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із наявністю спору між спадкоємцями. Проте, посилаючись на цю обставину, суд апеляційної інстанції не перевірив стан розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, не врахував, що цей позов залишено без розгляду.

Вказує на те, що висновок апеляційного суду щодо відсутності заборгованості, в рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, ґрунтується на підставі неналежних доказів. Апеляційним судом безпідставно взято до уваги постанову державного виконавця від 21 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження, оскільки зазначене виконавче провадження було відкрито на виконання виконавчого документа про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка існувала станом на 18 грудня 2012 року, при цьому докази погашення заборгованості за визначений в позові період відсутні.

Апеляційним судом також не враховано, що не зазначення в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки початкової ціни предмета іпотеки в грошовому виразі не є безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк», в якому зазначає про безпідставність її доводів та правильність висновків апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Звертає увагу на те, що посилання заявника на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду щодо необов`язкового визначення в резолютивній частині рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні, ґрунтуються на власному, неправильному тлумаченні банком приписів Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження». Частина перша статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вичерпний перелік відомостей, які мають бути зазначені в резолютивній частині рішення суду, серед який почтова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Положення статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють лише змінювати вже встановлену ціну предмета іпотеки, якщо вартість майна змінилась.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ АБ «Укргазбанк» на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин касаційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк»на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого

2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 22 червня 2007 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 300 000,00 грн із терміном повернення до 21 червня 2019 року та сплатою 16,5 % річних.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором, 22 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно - житловий будинок

АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.1.1. зазначеного вище договору іпотеки предметом договору є ціле домоволодіння, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 .

17 травня 2010 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 грудня 2013 року змінено рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня

2013 року та стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 22 червня 2007 року в розмірі 204 006,33 грн, у тому числі 164 475,00 грн - тіло кредиту, 22 935,00 грн простроченого кредиту, процентів, пені.

Відповідно до копії постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 21 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження станом на 21 вересня 2015 року суму боргу за виконавчим документом, виданим на підставі зазначеного вище рішення суду, стягнуто у повному обсязі.

Нормативно-правове обґрунтування

У статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов`язання буде вважатися виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті

546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У частині першій статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків іпотекодавцем, суд приймаючи рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюється іпотекодержателем від свого імені, у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. При цьому не зазначення судом лише у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду

від 21 березня 2018 року в справі № 14-11цс18.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що договір іпотеки від 22 червня 2007 року передбачає право банку звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки, та не містить процедури звернення стягнення на частину домоволодіння, як складову частину предмета іпотеки. При цьому, вирішуючи питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, не зазначив у рішенні початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні для його подальшої реалізації на прилюдних торгах.

Разом з тим, врахувавши правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 14-11цс18, апеляційним судом зазначено, що судом першої інстанції без зазначення початкової ціни продажу звернуто стягнення на 3/4 частини предмета іпотеки, що належали на праві власності ОСОБА_1 , а за умовами договору предметом іпотеки є ціле домоволодіння.

Таким чином, для вирішення спору та правильного застосування приписів

статті 23 Закону України «Про іпотеку» суду першої інстанції необхідно було встановити як співвідноситься предмет іпотеки з його частиною, та вартість предмета іпотеки з вартістю належної відповідачу 3/4 його частини. Проте, судом першої інстанції таких обставин не встановлено, позивач своїм процесуальним правом на зміну чи доповнення позовних вимог не скористався та не привів у відповідність до Закону України «Про іпотеки» договір іпотеки.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки постанові старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 21 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 грудня 2013 року, яким було змінено рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня

2013 року та стягнуто з боржника та майнових поручителів тіло кредиту, відсотки за прострочення виконання зобов`язання та пеню.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом взято до уваги неналежний доказ, адже зазначеним вище судовим рішенням стягнуто заборгованість, яка існувала станом на 18 грудня 2012 року, а доказів погашення заборгованості в зазначений у позові період матеріали справи не містять, є безпідставними, оскільки розрахунок заборгованості, в рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, включена заборгованість, стягнута зазначеним вище рішенням апеляційного суду, яке виконане в повному обсязі у вересні 2015 року.

Посилання заявника на те, що судом не враховано, що не зазначення судом лише у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування рішення суду, відхиляється Верховним Судом, оскільки ці обставини були враховані апеляційним судом, проте суд першої інстанції не лише не зазначив початку ціну продажу предмета іпотеки, а звернув стягнення на 3/4 частини спірного будинку, яка при цьому не виділена в натурі, тоді як предметом іпотеки є ціле домоволодіння, а також не перевірив доводів відповідача щодо факту відсутності заборгованості за кредитним договором від 22 червня 2007 року, в зв`язку із виконанням рішення Апеляційного суду Запорізької області від 11 грудня 2013 року.

Аргументи касаційної скарги про те, що судом безпідставно не залучено до участі в справі правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційним судом залучено до участі в справі сина відповідача, який є її правонаступником та на час розгляду справи апеляційним судом, оспарював право ОСОБА_3 на спадщину. При цьому, враховуючи підстави для відмови в задоволенні позову, ці обставини не вплинули на правильність висновків апеляційного суду.

Посилання заявника на те, що апеляційним судом порушено статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не знайшли свого підтвердження, адже висновки апеляційного суду є обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням закону.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик