РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/2098/20

провадження у справі №2/0285/746/20

15 липня 2020 року м. Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Сташківа Т.Б., за участі секретаря судового засідання Медяної І.В. та осіб, які беруть участь у справі:

позивача: не прибув,

представник відповідач: представник не прибув,

третя особа: представник не прибув,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинської міської ради про визнання права власності на гараж,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за ним право власності на гараж АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Новоград-Волинської міської ради від 10.11.2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража АДРЕСА_2 площею 0,0030 га. Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 23.02.2017 року № 271 було внесено зміни до рішення міської ради від 10.11.2016 року № 189, а саме в підпункт 3.13 пункту 3 після слів орієнтовною площею цифри 0,0030 га замінити цифрами 0,0041 га. На зазначеній земельній ділянці він побудував гараж та листопаді 2019 року отримав на нього технічну документацію. Відповідно до висновку № 2 від 12.02.2020 року будівля гаража побудована у межах земельної ділянки, відповідає містобудівним вимогам відносно прилеглих земельних ділянок і споруд та може використовуватись за призначенням. На його звернення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області відмовило у реєстрації. Ці обставини змусили звернутися до суду із зазначеним позовом.

Позивач в судове засідання не прибув, подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник Новоград-Волинської міської ради подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинської міської ради № 189 від 10.11.2016 року Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки АДРЕСА_2 , орієнтованою площею 0,0030га , межі якої не встановлені в натурі з метою передачі її у власність за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови для будівництва індивідуального гаража ОСОБА_1 (а.с.6). Рішенням Новоград-Врлинської міської ради від 23.02.2017 року № 271 внесено зміни до рішення міської ради від 10.11.2016 року № 189, а саме в підпункт 3.13 пункту 3 після слів орієнтовною площею цифри 0,0030 га замінити цифрами 0,0041 га (а.с.7).

Рішенням Новоград-Волинської міської ради № 333 від 27.07.2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, ділянка АДРЕСА_2 , площею 0,0041 га, кадастровий номер :02:002:0241 (а.с.8).

У 2019 році на вищезазначеній земельній ділянці ОСОБА_1 побудував гараж АДРЕСА_3 НОМЕР_1 , що підтверджується технічним паспортом, виготовленим 5.11.2019 року КП «Новоград-Волинське МБТІ»(а.с.12-14).

Відповідно до висновку № 2, про відповідність місця розміщення гаража від 12.02.2020 року одноповерховий гараж АДРЕСА_2 -Волинському побудований у межах відведеної земельної ділянки, відповідає містобудівним вимогам відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд та може використовуватись за призначенням (а.с.9).

23.04.2020 року позивачем було оформлено декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме гаража АДРЕСА_2 (а.с.15-16).

Листом від 6.05.2020 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області Ольшевському А.А. відмовлено у прийнятті в експлуатацію об`єкта, а саме індивідуального гаража АДРЕСА_2 (а.с.11).

Частиною 1 ст. 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до 5 частини вказаної статті, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Пункт 8 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказує, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК) та землекористувачі (стаття 95 ЗК). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

У пункті 12 зазначеної вище Постанови Пленуму також передбачено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було надано земельну ділянку у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу.

Відповідно до п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК України, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Оскільки, позивач є власником земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво гаража, цільове призначення якої: для будівництва індивідуальних гаражів, зазначений гараж відповідає містобудівним вимогам, може використовуватись за призначенням, а тому суд вважає необхідним застосувати положення ст. 376 ЦК України.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що права позивача порушені і підлягають захисту, а тому за позивачем слід визнати право власності на самочинне будівництво гаража.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (проживаючого АДРЕСА_4 ) право власності на гараж АДРЕСА_1 .

Стягнути з Новоград-Волинської міської ради (, вул. Шевченка, 16, м. Новоград-Волинський) користь позивача понесені судові витрати в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а саме Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області.

Суддя Т.Б. Сташків