П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020року м. Київ

Справа № 754/16771/17

Провадження: № 22-ц/824/4362/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Грушки Володимира Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Грегуля О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 листопада 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 1 533 720 грн, що еквівалентно 60 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору, зі строком повернення до 12:00 години 11 березня 2016 року. У цей же день між сторонами було укладено додатковий договір, яким сторони передбачили право позикодавця на отримання процентів у розмірі 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики та погашення позики у відповідності до графіку. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 11 листопада 2016 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 було укладено договір поруки. Окрім того, 11 листопада між ним та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , багатобоксові гаражі-автостоянки № АДРЕСА_1 . Оскільки відповідачі не виконують умови договору та не погашають заборгованість за договором позики, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідачів солідарно: 1 533 720 грн - неповернутої позики, 23 839 777,40 грн - відсотків, 294 474,24 грн інфляційних втрат, та 766 860 грн - штрафу в розмірі 50% від суми фактичного залишку позики.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1533720 грн неповернутої позики та 294474,24 грн втрат від інфляції.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у дохід держави 4802,50 грн. судового збору з кожного.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що на виконання умов договору позики він належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів в розмірі і строки,встановлені договором позики, за період з дня отримання позики, тобто, з 11 листопада 2016 року до дня закінчення терміну дії договору, тобто, до 11 березня 2017 року. Нимна користь позивача було сплачено суму процентів в загальному розмірі 10 800,00 доларів США.Також на виконання умов договору позики він частково погасив і суму позики, а саме: 10 березня 2017 року в сумі 2 700,00 доларів США; 19 жовтня 2018 року - 1000,00 доларів США, а всього 3 700,00 доларів США. Вищезазначені платежі підтверджуються особистими розписками позивача, здійсненими власноручно на графіку розрахунків, що є додатком № 1 до додаткового договору до договору позики від 11 листопада 2016 року, оригінал якого знаходиться у нього. Вважав, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення солідарно з відповідачів суми втрат від інфляції в розмірі 294 474,24 грн є необґрунтованим з огляду на те, що норми частини 2статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті, при цьому посилався на висновки, що містяться у постановахВерховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 486/6/17-ц, від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року у справі 2311цс16, від 01 березня 2018 року у справі № 6-284цс17.

Адвокат Грушка В.І. в інтересах ОСОБА_1 , оскаржуючи рішення суду першої інстанції, обґрунтував свою апеляційну скаргу тим, що суд помилково вважав, що позивач передбачені договором позики проценти отримав повністю, оскільки у своїй промові в судових дебатах він зазначав про те, що йому не сплачено проценти за користування позикою в розмірі 1 599 209,84 грн. Також суд не надав належну правову оцінку тому факту, що ОСОБА_2 фактично визнав борг, оскільки неодноразово подавав позивачу заяви про відстрочення виконання зобов`язань (заяви від 10.03.2017 р., 16.05.2017 р., 05.07.2017 р., 09.10.2017 р., 25.10.2017 р., 27.12.2017 р., 05.02.2019 р., 26.07.2019 р.), частково сплачував основний борг та встановлені договорами санкції. Окрім того, визнаючи безпідставними позовні вимоги в частині стягнення штрафу, суд не звернув увагу на те, що п.7.4. додаткового договору до договору позики встановлено, що в разі прийняття рішення позикодавцем про примусове стягнення боргу, тобто,звернення до суду, у нього у нього виникає право і на стягнення штрафу. Суд першої інстанції взагалі не надав правової оцінки та не відобразив в своєму рішенні будь-яких висновків стосовно вимог щодо виплати неустойки (пені), в той час коли п. 7.3 договору передбачено, що у разі своєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого графіком розрахунків, позикодавець нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 2% за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу. Окрім того, п. 10.1. додаткового договору встановлено, що строк дії цього договору становить два фактичних місяці, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків прийнятих ними за цим договором, а тому, у суду, на його думку, не було підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення відсотків.За таких підстав просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року таухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року та від 05 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав подану в його інтересах скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

Адвокат Глівінський А.І. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , підтримував апеляційну скаргу свого довірителя та просив її задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Грушки В.І. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Як убачається із матеріалів справи, 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики, за яким позичальник позичив у борг (взяв у борг) у позикодавця 1 533 720 грн, що за курсом НБУ на день укладення цього договору становить еквівалент 60 000 доларів США.

У п. 2 та 3 цього договору позичальник ОСОБА_2 засвідчив, що він отримав суму позики повністю до підписання цього договору, та зобов`язався повернути позикодавцю зазначений у п. 1 цього договору борг до 12:00 години ранку 11.03.2017 року.

Пунктом 4 договору передбачено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальник, у разі прострочення ним виконання грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

(т. 1 а.с. 9-10)

11 листопада 2016 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору позики.

У п. 1 додаткового договору зазначено, що позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 60 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 11.03.2017 року.

Пунктом 3.1 передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключення дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

Нарахування процентів здійснюється за цим договором з урахуванням числа днів у календарному році (вихідних, святкових та неробочих днів включно). Кількість днів у році приймається за 360 (п. 3.2).

У п. 3.4-3.6 сторони домовились, що погашення позики та процентів відбувається в такому порядку: в першу чергу сплаті підлягає неустойка (штраф або пеня), в другу чергу проценти за користування позикою, а в третю чергу - сума позики.

Сплата процентів здійснюватиметься наперед згідно із графіком розрахунків, що є невід`ємною частиною цього договору, у проміжні строки, що становлять 30 календарних днів.

Прострочення сплати позики та/або процентів за користування позикою (згідно із графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного п. 2.1 цього договору, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.

Згідно пунктів 7.4 та 7.6 договору, у разі прийняття позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених п. 2.3 та п. 5.1, до позичальника застосовується штраф у розмірі 50 % відсотків від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 процентів річних від суми простроченої суми.

(т. 1 а.с.11-14)

11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавцем), ОСОБА_3 (поручителем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір поруки.

В п. 1 цього договору зазначено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель поручається перед позикодавцем за виконання позичальником обов`язку по зобов`язаннях ОСОБА_2 , що витікають із договору позики та додаткового договору до договору позики від 11 листопада 2016 року, укладених між позикодавцем та позичальником.

Пунктом 2.3 договору поруки визначено, що поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем. Поручитель відповідає по зобов`язаннях позичальника у повному обсязі, тобто, за повернення позики, виплати відсотків за його користування, пені штрафу, а також за відшкодування збитків, завданих позикодавцю невиконанням або неналежним виконанням позичальником умов договору позики та додаткового договору до договору позики.

(т. 1 а.с. 15-16)

11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки.

Згідно п. 1 договору іпотеки, іпотекодержатель ( ОСОБА_1 ) передав у власність іпотекодавцю ( ОСОБА_2 ) грошові кошти у розмірі 1 533 720 грн, що еквівалентно 60 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ, які іпотекодавець зобов`язується повернути у строк та на умовах, вказаних в договорі позики.

В забезпечення виконання зобов`язань, зазначених у п. 1 цього договору, іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку належне іпотекодавцю на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , багатобоксові гаражі-автостоянки № АДРЕСА_1 (п. 2 договору іпотеки).

(т. 1 а.с. 17-19)

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 11.11.2016 року, остання як один з подружжя надала нотаріально посвідчену письмову згоду на отримання ОСОБА_2 позики в сумі 1 533 720 грн у ОСОБА_1

(т. 1 а.с. 20)

Вимоги (претензії) про виконання умов договору позики, направлені 15.09.2017 року, 09.10.2017 року відповідачам, ними залишені без задоволення.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач особисто в судовому засіданні зазначив, що передбачені договором позики та додатковим договором проценти йому були виплачені повністю, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування позикою суд вважав безпідставними. Також безпідставними суд вважав і позовні вимоги в частині стягнення штрафу, оскільки позивачемне було надано і судом не здобуто доказів, які б свідчили про застосування позивачем по відношенню до позичальника стягнення в примусовому порядку.У той же час, будь-яких конкретних правових доказів наспростування позовних вимог щодо стягнення неповернутої позики та втрат від інфляції, відповідачамисуду надано не було, а тому суд вважав що такі вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України).

Одним із способів припинення зобов`язання відповідно до статті 599 ЦК України є його виконання, проведене належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, за змістом статті 526, частини 1статті 530, статті 610 та частини 1 статті 612 ЦК України належне виконання позичальником зобов`язання за договором позики передбачає, у тому числі, дотримання визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 546 ЦК Українивиконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частинами 1, 2 статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частини 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Укладений між сторонами договір позики підтверджує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику (борг) в розмірі 1 533 720 грн, які він зобов`язався повернути на обумовлених договором умовах (зі сплатою процентів у розмірі 4,5 % за кожні 30 днів) та у відповідний строк (до 11.03.2017 року) (а.с. 14).

Уклавши договір позики, додатковий договір до договору позики та договір поруки, на умовах, викладених у них, відповідачі тим самим засвідчили свою згоду та взяли на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в договорах.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі, відповідачами ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Ураховуючи вищевикладені обставини справи та норми матеріального права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення 1 533 720 грн - не повернутої позики та 294 474,24 грн інфляційних втрат.

Посилання ОСОБА_4 щодо неправомірного стягнення інфляційних втрат з вказівкою на правові висновки Верховного Суду в постанові від 24 жовтня 2018 року (справа № 486/6/17-ц), не приймаються до уваги, оскільки з умов договору позики, додаткового договору, договору поруки, та згідно графіку повернення позики, чітко убачається, що він, ОСОБА_2 , отримав грошові кошти у борг в гривнях, і повертати позику зобов`язався у гривнях, в той час коли у справі № 486/6/17-ц позика позичальником поверталась в доларах США.

Також, не можуть бути взяті до уваги доводи ОСОБА_2 щодо часткового погашення ним тіла позики, оскільки умовами додаткового договору чітко передбачено, що погашення позики та процентів відбувається в певному порядку, а саме, 1 - неустойка (штраф або пеня), 2 - проценти за користування позикою, 3 - сума позики, тобто, сплачені частково ним кошти були направлені на сплату неустойки, що підтверджується позивачем.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками районного суду щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування позикою, неустойки (пені та штрафу), 3 % річних, які передбачені умовами договору позики з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг по тілу кредиту у розмірі 1 533 720 грн, борг по відсоткам - 8 958 878,71 грн та інфляційні збитки у розмірі 124 231,32 грн.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 , зокрема, посилався на те, що п. 4 договору позики передбачені сплата 2 % неустойки у разі несвоєчасного виконання зобов`язання, сплата 3 % річних та інфляційних втрат у разі прострочення виконання зобов`язання. Окрім того, умовами додаткового договору передбачено право позикодавця на отримання 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики (п. 3.1).

До позовної заяви ОСОБА_1 долучено розрахунок, з якого убачається порядок нарахування неустойки (пені) у розмірі 2 %, 3 % річних та 4,5 % за користування позикою у відповідних колонках.

Відповідно до вимог ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити … 3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

Аналізуючи зміст позовної заяви та додані до неї документи, колегія суддів доходить висновку про те, що позивачем дотримано вимог статті 175 ЦПК України, ним зазначена ціна позову, викладені обставини, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, викладена матеріально-правова база, до позовної заяви долучений детальний розрахунок сум, що стягуються.

При цьому, при формуванні прохальної частини позову, ОСОБА_1 помилково ототожнив неустойку, яка виражена у процентному відношенні (2% від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання), 3 % річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, та відсотки у розмірі 4,5 % за користування позикою та заявив до стягнення загальну суму 8 958 878,71 грн як «борг по відсотках», в той час як ним фактично заявлено до стягнення і суму відсотків, і пеню, і 3 % річних, про що детально зазначено у наданому розрахунку.

У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з боржників, окрім 1 533 720 грн боргу по тілу кредиту, 23 839 777, 40 грн «боргу по відсоткам», 294 474,24 грн інфляційних втрат, штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики , що складає 766 860 грн. До заяви про збільшення розміру позовних вимог також долучено детальний розрахунок.

Колегія суддів відмічає, що даний розрахунок є чітким, повним та розгорнутим. Відомості проведеного позивачем розрахунку, який перевірений судом апеляційної інстанції, узгоджуються з умовами договору. Даних на його спростування матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення відсотків (процентів за користування позикою та 3% річних), суд першої інстанції помилково вважав, що проценти були повернуті в повному обсязі.

Даний висновок суду спростовується матеріалами справи, зокрема, промовою у судових дебатах (яка також викладена письмово), в якій позивач підтримав поданий ним позов у повному обсязі та просив суд стягнути солідарно із відповідачів заборгованість у розмірі 26 434 831,64 грн, з яких 1 533 720 грн - тіло; 1 599 209,84 грн - 4,5 % відсотків за користування позикою (п. 3.1 додаткового договору); 22 149 426,80 грн - неустойка (п. 4 договору), 91 140,76 грн - 3 % річних та 294 474,24 грн інфляційних втрат, що передбачені у абз. 2 п. 4 договору позики.

Також суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про застосування позивачем по відношенню до позичальника стягнення в примусовому порядку, оскільки звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом і є таким рішенням позикодавця про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку, що передбачено п. 7.4 додаткового договору до договору позики.

Доводи ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 про те, що після закінчення строку позики ОСОБА_1 не має права на отримання відсотків за користування позикою є безпідставними, оскільки сторони при укладанні договору домовились про те, що нарахування процентів не зупиняється після закінчення строку надання позики, та продовжується протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами (п. 3.6 додаткового договору до додаткового договору).

(т. 1 а.с. 13)

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо солідарного стягнення з відповідачів 4,5% за користування позикою у заявленому розмірі, 3 % річних, неустойки, передбаченої п. 4 договору позики, та штрафу, передбаченого п. 7.4 додаткового договору.

За таких підстав, солідарно із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1 875 279,44 грн процентів за користування позикою, 3 % річних відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, у розмірі 91 140,76 грн та штраф у розмірі 766 860 грн.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із заявленим позивачем до стягнення розміром неустойки з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За змістом статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Отже, положення частини 3 статті 551 ЦК України,з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Так, ОСОБА_2 прострочив виконання зобов`язання у розмірі 1 533 720 грн, починаючи з 11.11.2017 року.

Нарахований позивачем та заявлений до стягнення розмір неустойки за прострочення зобов`язання складає 22 180 351,90 грн, щозначно перевищує розмір збитків, який складається з неповернутої суми позики (1 533 720 грн) та процентів за позикою, відповідно до п. 31 додаткового договору (1 875 279,44 грн), а тому стягнення пені у вказаному розмірі не можна вважати таким, що відповідало б завданню цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про зменшення розміру неустойки до розміру завданих збитків, тобто, до 3 409 000 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Отже, з урахуванням зменшеного судом апеляційної інстанції розміру неустойки, загальна сума заборгованості, яка включає в себе 4,5% за користування позикою, 3 % річних, неустойку та штраф, та яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача, складає 6 142 280,20 грн.

Суд першої інстанції не повно встановив фактичні обставини, не повно з`ясував обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою, 3 % річних, неустойки (пені) та штрафу, не може вважатись законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга адвоката Грушки В.І. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків (процентів за користування позикою, неустойки (пені та штрафу), 3 % річних) підлягає скасуванню з прийняттям у справі в частині цих позовних вимог нового судового рішення про задоволення позову. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 судовий збір повинен був бути сплачений у розмірі 14 407,50 грн. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такі судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягають стягненню в дохід держави з відповідачів у рівних частинах, тобто, по 7 203,75 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374-376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Грушки Володимира Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків (процентів за користування позикою, неустойки (пені та штрафу), 3 % річних) скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути солідарно зі ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 6 142 280,20 (шість мільйонів сто сорок дві тисячі двісті вісімдесят) грн 20 коп з яких: проценти за користування позикою - 1 875 279,44 грн; 3 % річних - 91 140,76 грн; пеня - 3 409 000 грн; штраф - 766 860 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Сягнути зі ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 7 203,75 (сім тисяч двісті три) грн 75 коп з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 липня 2020 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль