Справа № 716/1245/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.07.2020 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Стрільця Я.С.,

за участю секретаря судового засідання - Климус Г.М., Вікторівського А.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням, в якому просить усунути перешкоди у користуванні частиною нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на праві власності, шляхом демонтажу металевої конструкції (у вигляді піднавісу), що встановлена над входом до частини першого поверху вказаного нерухомого об`єкту та належить на праві власності ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивує тим, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №235700 від 15.03.2005 вона є власником 87/100 ідеальних часток нежитлового приміщення (торговельно-розважального комплексу «Ювілейний»), загальною площею 1035,10 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, власником частини першого поверху у вищезгаданій будівлі, площею 151,2 кв.м. (розмір частки 11/100) відповідно до договору купівлі-продажу №1128 від 19.07.2016 є ОСОБА_2 . При цьому, над входом до частини приміщення першого поверху вказаного торгово-розважального комплексу, власником якої є ОСОБА_2 , без будь-якого погодження та дозволу встановлено великих розмірів металеву конструкцію (піднавіс), яка примикає та прикріплена до зовнішньої стіни як першого поверху так і належного позивачу другого поверху.

На даний час у ОСОБА_4 в її приміщенні на другому поверсі торговельно-розважального комплексу, з метою забезпечення належного та додаткового денного освітлення, а також приведення приміщення у відповідності до проектної документації та інвентарної справи, виникла необхідність у встановленні вікон у стіні другого поверху, однак перешкодою у проведенні вказаних робіт є незаконно встановлена металева конструкція, належна відповідачу ОСОБА_2 . Проте, на неодноразові усні та письмові звернення позивачки щодо необхідності демонтувати вказану вище незаконно встановлену металеву конструкцію приміщення відповідач ОСОБА_2 жодним чином не реагує.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_4 просить усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності частиною нерухомого майна в судовому порядку.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із відзивом на позовну заяву, зазначивши про відсутність законних підстав для проведення демонтажу металевої конструкції (у вигляді піднавісу), що встановлена над входом до частини першого поверху спірного нерухомого майна та належить на праві власності ОСОБА_2 , оскільки позивачем не доведено порушення її прав та неможливість перебудови нерухомого об`єкта, що перебуває у її власності.

В обґрунтування наведеного зазначив, що спірна будівля за адресою: АДРЕСА_1 , 15.10.2002 згідно рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради від 21.03.2002 №25 була передана СП «Заставнівський коопунівермаг», який після отримання свідоцтва про право власності на вищевказану будівлю частину її приміщення, площею 151,2 м.кв., передав в оренду АППБ «Аваль». Останній, в свою чергу, провів роботи по реконструкції орендованого приміщення та встановив металевий піднавіс на фасаді будинку. 29.08.2003 - 2/100 ідеальних частки приміщення СП «Заставнівський коопунівермаг», площею 17,60 м.кв. було відчужено ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, а 98/100 ідеальних частин спірної будівлі на підставі рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради №100 від 25.09.2003 - передано у власність Заставнівської районної спілки споживчих товариств, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.01.2004. В подальшому відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.03.2005 право власності на 87/100 ідеальних часток розважально-торговельного комплексу набула ОСОБА_4 , тобто вже після встановлення АППБ «Аваль» металевого навісу на фасаді спірного будинку, чим спростовуються доводи позивача щодо обов`язковості одержання від неї дозволу на встановлення вказаної конструкції.

25.07.2005 відповідно до ухвали Господарського суду Чернівецької області від 25.07.2005 про затвердження мирової угоди 13/100 ідеальних частки нежитлової будівлі магазину « Універсам » за адресою: АДРЕСА_1 було передано Заставнівським РССТ у власність АППБ «Аваль», а вже 19.07.2016 відповідно до договору купівлі-продажу, право власності на 11/100 ідеальних часток нежитлової будівлі магазину «Універсам» перейшло до відповідача ОСОБА_2

07.04.2017 Управлінням ДАБІ у Чернівецькій області було проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил, за результатами якої встановлено, що власником приміщення ОСОБА_2 на час перевірки будівельні роботи не проводяться, жодної самочинної реконструкції чи перепланувань не виявлено. Крім того, як вбачається з матеріалів інвентарної справи, конструкція стіни, на якій розміщений піднавіс, не передбачає віконних прорізів, а тому відповідач вважає, що посилання позивача на необхідність встановлення раніше запроектованих вікон не відповідає дійсності, відповідно підстави для задоволення позовних вимог, на його думку, відсутні. Свою позицію аргументував посиланням на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном, та на роз`яснення, викладені у ч.1 ст. 22 Постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) відповідно до яких знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Спростовуючи доводи сторони відповідача, представник позивача ОСОБА_1 у відповіді на відзив, поданій до суду 01.11.2019, вказав, що заперечення відповідача базуються лише на тому, що підставою для відмови у позові є та обставина, що ОСОБА_4 набула у власність свою частину (87/100) приміщення ніби-то уже після того, як там був встановлений спірний металевий піднавіс, який належить на даний час відповідачу і примикає частково до приміщення позивачки, і на його думку, вказана конструкція знаходиться там законно. Проте, до таких тверджень відповідача слід поставитись критично, оскільки незалежно від того у якому році було незаконно встановлено спірний металевий піднавіс, якщо його встановлення було здійснено без дозвільних документів і його не було введено в експлуатацію, то його встановлення і знаходження там є незаконним, а також порушує права позивачки. Незаконність встановлення та знаходження металевого піднавісу над входом до приміщення ОСОБА_2 з частковим примиканням до стіни приміщення ОСОБА_4 підтверджується правовстановлюючими документами про перехід права власності на приміщення за період 2003 - 2016 р.р., наданими відповідачем одночасно із відзивом на позовну заяву, та інвентарною справою, де в переліку складових приміщення, які переходили у власність набувача, піднавіс металевий не значиться. Також є безпідставним посилання відповідача на акт перевірки ДАБІ від 17.09.2019 №С-320, як на документ, що ніби-то підтверджує законність встановлення та знаходження спірного металевого піднавісу, оскільки згідно наведеного акту - ДАБІ на той час здійснювала перевірку на предмет того, чи не ведуться ОСОБА_2 будівельні роботи, а законність встановлення та знаходження спірного металевого піднавісу ДАБІ на той час не перевірялася.

Керуючись ст. 180 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 22.11.2019 надав суду заперечення щодо наведених представником позивача у відповіді на відзив аргументів та зазначив, що згідно приписів до Інструкції «Про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України за №127 від 24.05.2001 така інженерна споруда як піднавіс не підлягає відображенню у інвентарній справі у описі об`єкта нерухомості - 11/100 часток нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Також зазначив, що незважаючи на те, що ДАБІ станом на 17.09.2019 проводила лише перевірку здійснення ОСОБА_2 будь-яких будівельних робіт на об`єкті, у разі виявлення невідповідності об`єкта вимогам державних будівельних норм, стандартів та правил відповідно до п.п.3 п.11 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого Постановою КМУ від 23.05.2011 №533 - була зобов`язана видати обов`язковий для виконання припис щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівельної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил та зупинення підготовчих та будівельних робіт.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на вищезазначені обставини.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у адресованих суду заявах по суті справи.

Суд, вислухавши доводи відповідача, представників сторін та покази свідків, дослідивши подані в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази сторін, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є власником 87/100 ідеальних часток нежитлової будівлі (торговельно-розважального комплексу «Ювілейний»), загальною площею 1035,10 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.03.2005 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6737798 від 15.03.2005 (а.с.15,20).

За тією ж адресою власником 11/100 ідеальних часток нежитлової будівлі, загальною площею 1203,9 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна серії та номеру : 1128, виданого 19.07.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., є відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №171465158 від 24.06.2019 ( а.с. 11).

Згідно положень ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З аналізу наведених норм законодавства у їх взаємозв`яку слідує, що сторони є співвласниками нежитлової будівлі АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності.

З фотокопій із фіксацією існуючого стану вказаної нежитлової будівлі (а.с.32) вбачається, що над входом до частини приміщення першого поверху вказаного торгово-розважального комплексу, власником якої є ОСОБА_2 , встановлено великих розмірів металеву конструкцію (піднавіс), яка примикає та прикріплена до зовнішньої стіни як першого поверху так і належного позивачу другого поверху.

Факт встановлення вищевказаної металевої конструкції (піднавісу) підтверджено в ході судового розгляду представником позивача ОСОБА_1 та не оспорювався відповідачем ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_3 .

Між тим, підставою для звернення позивачки з даним позовом до суду стало розташування згаданої металевої конструкції (піднавісу), яка частково прикріплена до стіни належного їй на праві власності нежитлового приміщення, розташованого за вищевказаною адресою, без оформлення відповідних документів дозвільного характеру та із порушенням її законних прав.

Відтак, між сторонами існує спір з приводу порушення права користування спільною частковою власністю внаслідок чого ОСОБА_4 позивається про його відновлення.

Основні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.11.50), що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст.9 Конституції.

Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що спірна будівля за адресою: АДРЕСА_1 , 15.10.2002 згідно рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради від 21.03.2002 №25 була передана СП «Заставнівський коопунівермаг», який після отримання свідоцтва про право власності на вищевказану будівлю (а.с.57) частину її приміщення, площею 151,2 м.кв., передав в оренду АППБ «Аваль». Останній, в свою чергу, провів роботи по реконструкції орендованого приміщення та встановив металевий піднавіс на фасаді будинку.

29.08.2003 - 2/100 ідеальних частки приміщення СП «Заставнівський коопунівермаг», площею 17,60 м.кв. було відчужено ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу (а.с.58), а 98/100 ідеальних частин спірної будівлі на підставі рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради №100 від 25.09.2003 - передано у власність Заставнівської районної спілки споживчих товариств, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.01.2004 (а.с.59).

В подальшому відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.03.2005 право власності на 87/100 ідеальних частки розважально-торговельного комплексу набула ОСОБА_4

25.07.2005 відповідно до ухвали Господарського суду Чернівецької області від 25.07.2005 про затвердження мирової угоди 13/100 ідеальних частки нежитлової будівлі магазину « Універсам » за адресою: АДРЕСА_1 було передано Заставнівським РССТ у власність АППБ «Аваль» (а.с.60), а вже 19.07.2016 відповідно до договору купівлі-продажу, право власності на 11/100 ідеальних часток нежитлової будівлі магазину «Універсам» перейшло до відповідача ОСОБА_2 .

Зазначені обставини сторонами не оспорювалися.

Між тим, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_4 , посилається на те, що такі вимоги до нього є безпідставними та необгрунтованими, оскільки він та позивачка набули право власності на відповідні ідеальні частки у вищевказаному нежитловому приміщенні вже після встановлення АППБ «Аваль» металевого навісу на фасаді будівлі, яка на даний час перебуває у їх з позивачкою спільній частковій власності, а також на Акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 07.04.2017, згідно якого інспектором будівельного нагляду під час перевірки встановлено, що власником приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 на час перевірки будівельні роботи не проводилися, жодної самочинної реконструкції чи перепланувань виявлено не було (а.с.64).

Проте, суд вважає такі доводи відповідача необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із нормами чинного законодавства, з огляду на наступне.

У відповідності до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, право власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 25.02.2019 звернулася до Заставнівської районної державної адміністрації із письмовим зверненням щодо вирішення питання стосовно законності монтажу піднавісу на вході до приміщення ПАТ «Райффайзен банк Аваль», власником якого є ОСОБА_2 .

Із листа - відповіді Голови районної державної адміністрації Кітара Ю. №01-28/11495 від 04.03.2019 на вказане стало відомо, що замовник ПАТ «Райффайзен банк Аваль» дозвіл на реконструкцію приміщення в інспекції Державного архітектурного будівельного контролю не отримував та в експлуатацію не здавав, а також не погоджував монтаж піднавісу з сектором містобудування та архітектури районної державної адміністрації. В порушення п.9 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвіл на виконання будівельних робіт відсутній, а тому монтажні роботи та реконструкція приміщення є такими, що виконані без дозволу на виконання будівельних робіт та вважаються самочинним будівництвом і тягнуть за собою відповідальність згідно із законом (а.с.18).

Допитаний у судовому засіданні в якості спеціаліста ОСОБА_6 , завідувач сектора регіонального розвитку, містобудування та архітектури районної державної адміністрації, також суду пояснив, що металева конструкція, встановлена над входом до частини першого поверху нежитлової будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з фундаменту та надземних металевих конструкцій і має велику вагу, не є тимчасовою спорудою, а - видом капітальної споруди, у зв`язку із чим на її встановлення необхідне отримання дозвільної документації. Встановлення вказаної конструкції відбувалося приблизно у 2006 р., проте він особисто дозволу на зведення вказаної споруди не надавав. Керівництво ПАТ «Райффайзен банк Аваль» самочинно здійснило вказану реконструкцію, змінивши архітектурний вигляд нежитлового приміщення. Відповідальність за вказане правопорушення встановлена положеннями ст. 97 КУпАП.

Той факт, що спірна металева конструкція є капітальною спорудою, яка підлягає поточній інвентаризації, підтвердив також в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , начальник Заставнівського районного бюро технічної інвентаризації, який також уточнив, що у письмовій відповіді на запит представника відповідача ОСОБА_3 від 20.11.2019 №316 (а.с.109) він надавав роз`яснення про порядок введення в експлуатацію навісу - козирка, який не має зв`язки із землею і не належать до переліку тих споруд, які вносяться до інвентарної справи.

Відтак, з урахуванням встановлених фактичних обставин, судом встановлено, що попереднім власником ПАТ «Райффайзен банк Аваль» був самовільно зведений об`єкт архітектури у вигляді металевої конструкції - піднавісу, який складається з фундаменту та надземних металевих конструкцій.

Разом з тим, свідченням того, що спірна металева конструкція була встановлена на фасаді приміщення попереднім власником ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до набуття ОСОБА_4 будівлі у власність є довідка ПП «Заставнівська обласна редакція газети «Голос краю» №70 від 31.10.2019, з якої вбачається, що під час підготовки репортажу «Безсмертна пісня України» на світлині було зафіксовано частину піднавісу на будівлі АДРЕСА_1 . Публікація вказаної статті відбулась у газеті «Голос краю» від 12.03.2004 №11 (а.с.96).

Згідно приписів ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 року № 1699-III ( в редакції, яка діяла на час встановлення металевої конструкції) фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.

Відповідно до відомостей, наведених у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507 споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.

Згідно приписів п.1.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, зареєстроване в Мін`юсті 28.01.2003 за №66/7387 не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не пов`язані фундаментом із землею. До тимчасових належать споруди, призначені для забезпечення технологічних потреб у період будівництва та відображені як тимчасові у проектно-кошторисній документації.

Згідно п.4 підрозділу І розділу ІІ Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 №127 ( в редакції, яка діяла на час встановлення металевої конструкції) до об`єктів, що підлягають технічній інвентаризації, належать, зокрема господарські будівлі (сараї (хліви), гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, сміттєзбірники тощо).

Згідно п.1,2 підрозділу ІІ розділу ІІ вказаної Інструкції обміру підлягають будинки, господарські будівлі та споруди, передбачені в розділі ІІ цієї Інструкції.

Будівлі тимчасового характеру (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою тощо) обміряються та включаються до матеріалів інвентаризації. Це будівлі - збірно-розбірні, без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання (без утеплення основних огороджувальних конструкцій).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Згідно ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Як вбачається із відомостей, які містяться в копії інвентарної справи, заведеної на 11/100 ідеальних частки нежитлової будівлі, що належить ОСОБА_2 (а.с.66-84), та правовстановлюючих документах на вказане приміщення, в тому числі і виданих на попередніх власників (а.с.11-14,57-62), вищевказана конструкція в описі об`єкта нерухомості з чітким переліком складових приміщень не значиться.

Окрім того, ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав той факт, що він є орендарем земельної ділянки, на якій розташований спірний піднавіс.

Правовідносини з приводу кваліфікації нерухомого майна як об`єкта самочинного будівництва унормовані приписами ст. 376 Цивільного кодексу України.

Так, за визначенням ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що під об`єктом самочинного будівництва законодавцем розуміється нерухоме майно, котре відповідає хоча б одній з таких кваліфікуючих ознак: 1) об`єкт розміщений на земельній ділянці, яка не була відведена під мету будівництва; 2) об`єкт зведений без документа з приводу дозволу на виконання будівельних робіт; 3) об`єкт споруджений без належно затвердженого проекту; 4) наявні істотні порушення будівельних норм і правил.

Частиною 7 цієї ж норми передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме:

а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці;

б) якщо така забудова порушує права інших осіб;

в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим;

г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Отже, чинне законодавство не визнає самочинне будівництво об`єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду з позовом відповідного органу є або знесення такого будівництва або проведення відповідної його перебудови.

В той же час, знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст.376 ЦК є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6.09.2017 в справі №6-1721цс16.

Між тим, одним із заперечень відповідача проти позову є його посилання на недоведеність позивачкою порушення її права та неможливості перебудови нерухомого об`єкта, що перебуває у її власності.

На підтвердження своїх доводів про порушення права користування внаслідок самочинно збудованого металевого піднавісу, позивачем надано Технічний висновок про можливість відновлення віконних прорізів в будівлі по АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що згідно проекту та інвентарної справи в будівлі були влаштовані віконні прорізи вітражного типу, але після того, як частина приміщень відійшла ПАТ «Райффайзен банк Аваль», був встановлений металевий піднавіс. Згідно заключення комісії реконструкція приміщень та влаштування металевого піднавісу були виконані без дозволу на виконання будівельних робіт та вважаються самочинним будівництвом. Типовий проект передбачав розміщення вікон по фасадній стіні та двох фронтальних стінах, оскільки конструкція магазину складається з несучих колон, рам та балок. Тому такі магазини були запроектовані з вітражними вікнами в двох рівнях на фасадній та фронтальних стінах.

Для приведення будівлі до відповідності до проектної документації та інвентарної справи необхідно відновити віконні прорізи по вісі 5. Так як самовлаштований металевий піднавіс цьому заважає, його необхідно демонтувати. Віконні прорізи відновити технічно можливо, для цього потрібно збити штукатурку, щоб побачити контури закладених вікон та демонтувати піднавіс (а.с.28).

Як свідчать матеріали справи, позивач ОСОБА_4 з метою забезпечення належного та додаткового денного освітлення, а також приведення приміщення у відповідності до проектної документації та інвентарної справи, 11.01.2019 та 25.06.2019, зверталася до відповідача із письмовими претензіями з вимогою демонтувати незаконно встановлений піднавіс, який частково прикріплений до стіни нежитлового приміщення, належного їй на праві власності, проте вказані звернення залишилися без будь-якого на то реагування.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні особисто підтвердив, що відповіді на надіслані йому ОСОБА_4 звернення він не надавав. При цьому будь-яких доказів, які б вказували на те, що металева конструкція, яка примикає та прикріплена до зовнішньої стіни як першого поверху так і належного позивачу другого поверху нежитлової будівлі, встановлена з дотриманням положень законодавства, як і згоди на проведення відповідної перебудови спірної конструкції, суду не пред`явив.

В одній із вищевказаних претензій, а саме від 11.01.2019, позивач зазначила, що підставою, яка зумовлює вжиття заходів реагування, є те, що у зв`язку із постійним ігноруванням відповідачем її усних та письмових претензій, через незаконно збудовану стіну перекриття у підвалі просіло за 2018 рік на 8 см. Крім того, через самовільно встановлений навіс, який прилягає до належної їй стіни, вона позбавлена можливості встановити вікна в її приміщенні (а.с.36).

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що посилання позивачки на те, що внаслідок самовільно встановленої металевої конструкції, яка на даний час перебуває у законному володінні ОСОБА_2 , їй безпідставно чиняться перешкоди у доступі до належної на праві власності фасадної стіни нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що в свою чергу також негативно впливає на цілісність всієї будівлі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Вказані обставини в своїй сукупності, на переконання суду, свідчать про порушення прав позивача ОСОБА_4 у здійсненні нею права користування своїм майном, у зв`язку із чим її інтереси, як співвласника майна, підлягають судовому захисту, а тому позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні приміщенням підлягають до задоволення шляхом зобов`язання ОСОБА_8 демонтажу самовільно встановленої металевої конструкції (у вигляді піднавісу), що встановлена над входом до частини першого поверху нежитлової будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат по справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог в цій частині вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Венгринюком С.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.04.2012 № 529) на підставі Угоди про надання правничої (правової) допомоги від 01.07.2019 (а.с.115-116).

Вартість юридичних послуг, які складають предмет цієї Угоди сторони погодили у п.5.2 даної Угоди.

Одночасно, згідно п.5.3 Розділу 5 Угоди про надання правової допомоги та представництва від 01.07.2019 сторони встановили, що оплата гонорару проводиться клієнтом після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок, зазначений у реквізитах сторін, або готівкою у національній валюті - гривні.

Згідно з Актом здачі-приймання виконаних робіт від 09.07.2020 по Договору про надання правової допомоги від 01.07.2019 загальна тривалість часу, протягом якого здійснювалася правова допомога клієнту у формі надання послуг, становить 9 год. 30 хв., відповідно загальна вартість наданих послуг, розрахована відповідно до умов п.5.2 Угоди - 22 000 грн.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 22 000 грн., суд виходить з того, що представником позивача надано детальний розрахунок стосовно наданих юридичних послуг відповідно до умов укладеного договору від 01.07.2019, а відповідачем, в свою чергу, не надано доказів, які б спростовували, що зазначені стороною позивача витрати не є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову або значенням справи для сторін.

При цьому суд застосовує правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, згідно якої у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на оплату виготовлення технічного висновку в розмірі 28 000 грн. від 22.05.2019, суд прийшов до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_4 маючи намір відновити віконні прорізи на фасаді нежитлової будівлі, власником якої вона є, звернулася до відповідного товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіма Плюс" з метою отримання технічног овиснвоку спеціаліста (фацівця) щодо можливості провести певний вид будівельних робіт. За переконанням суду витрата грошових коштів позивачем з метою отримання даного документу не відноситься до витрат пов`язаних з розглядом справи в розумінні вимог ст.133 ч.3 ЦПК України, оскільки пов`язана з можливістю отримання дозволу від відповідного державного органу в галузі будівництва та архітектури на проведення будівельних робіт. Саме тому, суд вважає, що дані витрати, які поніс позивач по сплаті виготовлення даного висновку не підлягають стягненню з відповідача.

Також судом встановлено, що внаслідок звернення до суду з даним позовом позивач понесла витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн 40 коп, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією №0.0..1 від 08.07.2019, на зазначену суму (а.с.2).

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, загальна вартість судових витрат, які підлягають відшкодуванню, становить 22768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,12,81,141,258,259,263,265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням - задовольнити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати самовільно встановлену металеву конструкцію (у вигляді піднавісу), що встановлена над входом до частини першого поверху нежитлової будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі, які складаються із судового збору в розмірі 768,40 грн. та витрат на оплату професійної правничої допомоги, в розмірі 22000 грн., всього на загальну суму 22768 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Представник позивача - адвокат Венгринюк Сергій Васильович, який діє на підставі ордеру серії ЧЦ №12169 від 12.09.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №529 від 27.04.2012;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Представник відповідача - адвокат Рендюк Наталія Василівна, яка діє на підставі ордеру серії ЧЦ № 30980 від 10.10.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №271 від 30.01.2009.

Дата виготовлення повного судового рішення 17.07.2020.

Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ