Справа № 352/313/18
Провадження № 2/352/47/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді Хоминець М.М.

з участю секретарів Гундич Г.В., Кукули О.С.

представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та визнання недійсним і скасування в 1/4 частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 26.02.2018 р. звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та визнання недійсним і скасування в 1/4 частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у якому просив: 1) визнати за ним право власності на ј частину будинковолодіння АДРЕСА_1 та право власності на ј частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою загальною площею 0,1050 га у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 ; 2) визнати недійсним та скасувати в ј частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння АДРЕСА_1 , видане 23.08.2016 р. відповідачці ОСОБА_4 державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В., зареєстроване у реєстрі за № 892.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі, придбали житловий будинок в с. Драгомирчани Тисменицького району Івано-Франківської області, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, розташованого у сільській місцевості, від 28.07.1965 р., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , нотаріально посвідченим виконкомом Крихівецької сільської ради депутатів трудящих Богородчанського району Івано-Франківської області, зареєстрованого у реєстрі за № 9. Правоустановлюючий документ на вказаний будинок виданий на ім`я батька ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 . Згідно ст.22 чинного на той час КЗпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Мама ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй половину будинковолодіння АДРЕСА_1 та половину присадибної земельної ділянки за цією адресою, заповіту мама не залишила. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті матері були чоловік ОСОБА_6 , син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 . Спадщину прийняли батько ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_3 відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки вони постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, від спадщини не відмовлялись. Відповідачка спадщину після смерті матері не прийняла, оскільки з нею спільно не проживала та не подала до нотконтори заяви про прийняття спадщини. Таким чином, він та батько у рівних частках успадкували належні матері Ѕ частину будинковолодіння та Ѕ частину присадибної земельної ділянки. Тобто батько на час своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , був власником не цілого будинковолодіння, а його 3/4 часток, які згідно заповіту батька мала успадкувати відповідачка. Однак вказана обставина не була врахована нотаріусом при видачі відповідачці оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.08.2016 р. Згідно звіту про незалежну оцінку майна ринкова вартість будинковолодіння на даний час становить 245080 грн. Коли він звернувся до нотконтори для оформлення своїх спадкових прав, нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу власності на ім`я спадкодавця ОСОБА_5 .

Представник позивача - адвокат Широких Ю.В. у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги і просила їх задоволити.

Представник відповідача - адвокат Дворський В.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві від 22.03.2018 р., зокрема, на відсутність доказів того, що будинковолодіння АДРЕСА_1 було спільною сумісною власністю подружжя батьків сторін. Вказане будинковолодіння належало батькові сторін ОСОБА_6 на праві особистої власності, що підтверджується копією свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 16.11.1993 р. Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів від 09.11.1988 р. № 216, а не на підставі правочину купівлі-продажу, на що посилався позивач. Останній не надав жодних доказів того, що покійна матір ОСОБА_5 була не згідна чи оспорювала набуття в особисту власність своїм чоловіком ОСОБА_6 спірного будинковолодіння, що проводився розподіл спільного майна чи виділення з нього частки. Оскільки право вимоги частки у спільному майні подружжя належало покійній матері, зі смертю її та батька сторін неможливо вирішити питання щодо виділення часток. Позивач лише формально залишився зареєстрованим у спірному будинковолодінні, а фактично після одруження у період з 24.05.2001 р. до 21.07.2014 р., коли постановлено рішення Тисменицького районного суду про розірвання шлюбу між позивачем та його дружиною ОСОБА_8 , він проживав з дружиною по АДРЕСА_2 . Наявними у матеріалах справи письмовими доказами, а саме: інформацією Державної міграційної служби України та копією закордонного паспорту позивача ОСОБА_3 № НОМЕР_1 від 21.01.2003 р., - підтверджується обставина, що у період з 06.06.2008 р. до 26.11.2009 р. позивач був відсутній в Україні та перебував у США. Тобто позивач на час смерті матері, що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею не проживав, тому не може вважатися таким, який прийняв спадщину згідно ч.3 ст.1268 ЦК України. Позивач не подавав заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців після відкриття спадщини та не звертався до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Просив у позові відмовити.

Ухвалою суду від 27.02.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами суду від 11.12.2018 р., від 26.03.2019 р. за клопотанням представника відповідача витребувано у Посольства США в Україні інформацію про перетинання позивачем ОСОБА_3 державного кордону США за період з 01.01.2008 р. до 31.12.2009 р., вказані ухвали залишились невиконаними.

Ухвалою суду від 11.12.2018 р. за клопотанням представника відповідача витребувано у Державної Міграційної служби України інформацію про те, чи оформлялися на ім`я позивача ОСОБА_3 паспорти громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 від 21.01.2003 р. та № НОМЕР_2 від 04.09.2012 р. Надана на виконання ухвали суду інформація підшита на а.с.108.

Ухвалою суду від 04.10.2019 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що сторони - позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 - є рідними братом і сестрою.

Батьки сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі з 1959 р., придбали житловий будинок в с. Драгомирчани Тисменицького району Івано-Франківської області, згідно договору купівлі-продажу будинку, розташованого у сільській місцевості, від 28.07.1965 р., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , нотаріально посвідченим виконкомом Крихівецької сільської ради депутатів трудящих Богородчанського району Івано-Франківської області, зареєстрованого у реєстрі за № 9 (копія договору міститься на а.с.8).

У подальшому батько сторін ОСОБА_6 оформив право власності на вказаний будинок з належними до нього будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , отримавши свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 16.11.1993 р., видане виконавчим комітетом Драгомирчанської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів від 09.11.1988 р. № 216. Право власності ОСОБА_6 на вказане будинковолодіння зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ 16.11.1993 р. за реєстровим № 255, що підтверджується відповідним реєстраційним написом на правовстановлюючому документі Івано-Франківського ОБТІ про реєстрацію права власності (а.с.6, також зв.ст.).

Незважаючи на те, що підставою видачі свідоцтва про право власності вказано рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів від 09.11.1988 р. № 216, а не договір купівлі-продажу, мова йде за одне і те ж нерухоме майно, а саме дерев`яний житловий будинок, критий залізом, розміром 6х11 м, який придбано батьками сторін у 1965 р., що підтверджується даними технічного паспорту за 2016 р., згідно якого житловий будинок, 1932 року побудови, дерев`яний, покрівля - залізо чорне, площа 66,2 кв.м (а.с.15-17).

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до вимог ст.22 КпШС України, чинного на час оформлення права власності на будинок за батьком сторін ОСОБА_6 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користувалося рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна норма містилася у ст.16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р., згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належало їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулювалось цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2020 р. у справі № 636/4052/18 міститься висновок про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Оскільки презумпція спільності права власності подружжя батьків сторін на будинковолодіння жодним з них за життя не спростована, суд приходить до висновку, що будинковолодіння АДРЕСА_1 було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

На підтвердження необґрунтованості позиції сторони відповідача з цього приводу суд зазначає, що чинним законодавством передбачена можливість спадкування частки у праві спільної сумісної власності. Згідно вимог ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Судом також встановлено, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1050 га з кадастровим номером :01:028:0015 передана у власність батькові сторін ОСОБА_6 на підставі рішення Драгомирчанської сільської ради від 09.08.2007 р. Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку виданий ОСОБА_6 22.06.2009 р. (а.с.14, також зв.ст.).

Відповідно до вимог ч.1 ст.125 чинного ЗК України (у редакції станом на час ухвалення рішення органом місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації.

Згідно ч.1 ст.126 чинного ЗК України (у редакції станом на час ухвалення рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність) право власності на земельну посвідчувалося державним актом, форма якого затверджувалась Кабінетом Міністрів України.

Суд враховує, що право власності на присадибну земельну ділянку у батька сторін ОСОБА_6 виникло після отримання ним у червні 2009 р. державного акту, який посвідчував відповідне право, та його державної реєстрації (акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54), тобто після смерті дружини ОСОБА_5 .

З огляду на викладене суд зазначає про відсутність підстав вважати присадибну земельну ділянку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя батьків сторін.

Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст.1220 ЦК України).

У відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.7) матері сторін ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну їй на праві спільної сумісної власності подружжя Ѕ частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , загальна ринкова вартість якого згідно звіту про оцінку майна становить 245080 грн. (а.с.21-28).

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 були чоловік ОСОБА_6 , син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 .

Спадщину після смерті дружини у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України прийняв ОСОБА_6 , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від спадщини. Інші спадкоємці першої черги, зокрема позивач ОСОБА_3 , спадщину після смерті матері не прийняли, виходячи з наступних обставин.

Позивач дійсно зареєстрований за адресою місця проживання у спірному будинковолодінні по АДРЕСА_1 . Вказана обставина стороною відповідача не заперечувалась. ОСОБА_4 ще у вересні 2016 р. звернулась до Тисменицького районного суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, який втратив право користування житловим приміщенням (цивільна справа № 352/1267/16-ц, яка зупинена судом до вирішення даного спадкового спору).

Після одруження ІНФОРМАЦІЯ_3 . з ОСОБА_8 позивач змінив місце проживання та до 2012 р. включно постійно проживав з дружиною за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому залишився зареєстрованим у батьківському будинку. Вказана обставина підтверджується копією рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21.07.2014 р. у цивільній справі № 352/1340/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу (а.с.192). Заявлений позов ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що протягом останніх двох років з дружиною разом не проживають, спільного господарства не ведуть та не підтримують шлюбних відносин.

Згідно інформації Державної міграційної служби України ОСОБА_3 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 21.01.2003 р. (а.с.108).

Як вбачається з копії закордонного паспорту ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 21.01.2003 р. (а.с.70-76), на с.31 паспорту (а.с.75) наявна відмітка про проходження останнім паспортного (митного) контролю в аеропорту м. Бориспіль Київської області 06.06.2008 р. при виїзді за кордон, на с. 8, 11 паспорту (а.с.72-73) наявні відмітки від 26.11.2009 р. про виїзд із-за кордону.

Вказаними письмовими доказами достовірно підтверджена обставина, що у період з 06.06.2008 р. до 26.11.2009 р. позивач був відсутній в Україні, перебував за межами України.

Після приїзду з-за кордону позивач під час перебування у шлюбі повертався на своє постійне місце проживання з дружиною в смт. Лисець Тисменицького району, а після припинення сімейних відносин - у належне йому на праві приватної власності домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 16.09.2010 р., що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.45 зв.ст.).

Вказаних обставин, які встановлені судом, сторона позивача не спростувала. При цьому суд критично оцінює надані стороною нотаріально посвідчену копію довідки виконкому Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 25.11.2015 р. № 1130 (а.с.187) та довідку виконкому Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.02.2020 р. № 121 (а.с.188), згідно яких на час смерті матері ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав з матір`ю по АДРЕСА_1 , оскільки вказані довідки суперечать встановленим судом обставинам.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що формальна реєстрація позивача у спірному будинковолодінні не може вважатись належним і достатнім доказом його проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 та прийняття ним спадщини.

При цьому суд враховує норму ч.10 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на яку посилалась представник позивача, відповідно до якої реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою; у разі, якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність першої позовної вимоги щодо визнання за позивачем права власності на ј частини будинковолодіння та присадибної земельної ділянки у порядку спадкування за законом після померлої матері.

У рамках розгляду даної справи судом встановлено, що після смерті матері сторін спадщину прийняв батько сторін ОСОБА_6 , ставши власником цілого будинковолодіння, яке згідно заповіту від 05.07.2013 р. (а.с.39) заповів дочці ОСОБА_4 . Остання після смерті батька, що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.08.2016 р. на будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с.40). Право власності відповідачки на успадковане будинковолодіння 23.08.2016 р. зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.41, також зв.ст.).

З огляду на вимоги ст.1301 ЦК України, згідно якої свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, та п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», де роз`яснено інші підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якими можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо, - суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним в ј частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з видачею якого права позивача не порушені, та відмову у задоволенні другої позовної вимоги.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.22 КпШС України, ст. 5, 1216, 1218, 1220, 1223, 1226, 1261, 1267, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. 125, 126 ЗК України, ст.16 Закону України «Про власність», ч.10 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та визнання недійсним і скасування в 1/4 частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідачка: ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 27.07.2020 р.

Суддя М.М.Хоминець