"09" липня 2020 р. м. Івано-Франківськ
Судді Івано-Франківського апеляційного суду Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
Провадження № 22-ц/4808/487/20,
Провадження № 22-ц/4808/806/20
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів Фединяка В.Д. (суддя-доповідач), Девляшевського В.А., Ясеновенко Л.В. апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2020 року та ухвалу Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2020 року залишив без змін.
При цьому колегія суддів зробила такий висновок: «Під час розгляду справи апеляційний суд установив, що з 18 грудня 2008 року трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - по 1/4 частки кожному (а.с. 64-65, т. 1).
Без згоди співвласників зазначеної квартири, 23 грудня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено Договір міни нерухомого майна, відповідно якого строни обміняли належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 на 1/4 частину належної ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15, 91 т. 1), тому договір міни є недійсним.
Також суд вважав, що про укладений договір міни позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 довідались у 2015 році, так як прибувши за місцем знаходження належної їм квартири виявили, що новий власник частини квартири здійснює реконструкцію цієї квартири.
Також суд зазначив, що позивачі дізнавшись у 2014 році про укладений 23 грудня 2008 року договір міни частини квартири належної належної ОСОБА_7 є недостатнім для встановлення початку перебігу строку позовної давності.
Не можу погодитися із цією постановою колегії суддів з таких мотивів.
Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності від 11 грудня 2008 року, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, на підставі розпорядження міського голови від 08.12.2008 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - дружині, ОСОБА_4 - дочці та ОСОБА_3 - сину (а.с. 13, 14, 156, т. 1).
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 52486331 від 02.02.2016 року вбачається, що з 18.12.2008 року трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - по 1/4 частки кожному (а.с. 64-65, т. 1).
Установлено, що 23 грудня 2008 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено Договір міни нерухомого майна, відповідно якого строни обміняли належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 на 1/4 частину належної ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15, 91 т. 1).
Згідно Свідоцтва про смерть виданого 18 вересня 2013 року ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.177, т.2).
Згідно свідоцтва про Спадщину за законом від 25 березня 2014 року квартиру АДРЕСА_2 успадкувала дружина покійного ОСОБА_7 - ОСОБА_9 (а.с.115, т.1).
Як вбачається з копії Свідоцтва про смерть, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 єдиним спадкоємцем майна якої є дочка ОСОБА_10 (а.с.56,57 т.2).
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
За змістом статті 369 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.
Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди одного зі співвласників на укладення договору про відчуження об`єкта спільної сумісної власності позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Отже, укладений 23 грудня 2008 року ОСОБА_7 договір міни 1/4 частин квартири АДРЕСА_1 , без згоди інших співвласників є недійсним.
Разом з тим, суд першої інстанції встановивши той факт, що позовні вимоги ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, в порушення норм процесуального права не надав правової оцінки клопотанню ОСОБА_2 від 21 вересня 2018 року та ОСОБА_11 від 26 вересня 2018 року про застосування наслідків спливу позовної давності щодо позовних вимог заявлених позивачами (а.с.91,96 т.2).
Не дотримавшись вимог заначеного закону, які залишені поза увагою апеляційного суду, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обгрунтованим.
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 17 грудня 2015 року, позивачі зазначали, що з часу приватизації спірної квартири та 19 грудня 2008 року реєстрації цієї квартири Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації вони не проживали у спірній квартирі, а фактично проживали у АДРЕСА_3 . Про укладення 23 грудня 2008 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Договору міни нерухомого майна, відповідно якого строни обміняли належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 на 1/4 частину належної ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 вони довідались восени 2014 року.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Установлено, що позивачі з грудня 2008 року не проявляли інтересу до належної їм квартири, не несли витрат по її утриманню внаслідок чого, відповідно що вимог статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Внаслідок пропуску позивачами строку позовної давності за захистом про порушення свого цивільного права не забезпечується юридична визначеність і остаточність укладеного договору міни, захищається відповідачів від простроченого позову, та запобігається несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
За таких обставин рішення суду першої інстанції слід було скасувати, так як відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції та відмовити позивачам у задоволенні позову за спливом позовної давності.
Суддя В. Д. Фединяк