Дата документу 28.07.2020 Справа № 333/5354/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/5354/19 Головуючий у 1 інстанції Піх Ю.Р.
Провадження №22ц/807/1406/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що між нею та ОСОБА_1 , 19 листопада 2016 року було укладено шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Позивач вказувала, що з початку 2019 року сторони розірвали сімейні стосунки, у зв`язку відсутністю спільних інтересів та бажання бути разом.

Посилаючись на те, що дитина залишилась проживати із нею, з урахуванням однокової відповідальності за розвиток та виховання дитини обох батьків, просила суд стягнути з відповідача на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 грошові кошти твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття; та аліменти на утримання позивача ОСОБА_2 у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 11 вересня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини ОСОБА_2 у розмірі 1000 грн. щомісяця, до досягнення дитиною - донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, починаючи стягнення з 11 вересня 2019 року. Вирішено питання судових витрат. Допущено негайне виконання рішення в межах стягнення суми аліментів за один місяць.

На вказане рішення, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що на даний час він не працевлаштований та постійного заробітку не має. Йому доводиться працювати на різноманітних сезонних роботах з метою отримання додаткового заробітку. Проживає він з мамою та неповнолітньою сестрою, яким також намагається допомагати, в т.ч. матеріально. Проте, доходів ОСОБА_1 не вистачає для повноцінного соціального забезпечення. За час окремого проживання з позивачем, він продовжував надавати дочці матеріальну допомогу. Судом першої інстанції не враховано, що в матеріальних справах відсутні докази його матеріального становища, які б свідчили про можливість сплачувати аліменти у розмірі 1500 грн. щомісячно на утримання дитини та 1000 грн. щомісячно на утримання дружини.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2020 року, та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у сумі не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, та відмовити у стягненні аліментів у розмірі 1000 грн. на утримання ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_3 надала суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Доводи скарги вважає такими, що не підтверджені належними доказами, а твердження що ОСОБА_1 допомагає їй та дочці такими, що не відповідають дійсності. Сума грошей, яка присуджена оскаржуваним рішенням до стягнення з відповідача, не є завищеною. ОСОБА_1 є здоровою, працездатною особою, ні є інвалідом, стягнень за іншими виконавчими листами не має. Твердження, що він не може надавати допомогу, оскільки не працює не є підставою щодо звільнення його від відповідальності, шляхом уникнення від сплати аліментів та скасування законного та обґрунтованого рішення суду. З цих підстав просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є батьком малолітньої дочки, 2017 р.н., яка проживає з матір`ю і знаходиться на її утриманні. Відповідач є працездатною особою і відповідно до ст.ст.180, 84 СК України зобов`язаний утримувати і малолітню дочку і її матір до досягнення дитиною трирічного віку, яка потребує матеріальної допомоги. Обставин, які б унеможливлювали сплату аліментів у визначеному ОСОБА_3 розмірі, по справі не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 яка проживає з матір`ю і знаходиться на її утриманні (а.с.7).

ОСОБА_3 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району і отримує на ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 допомогу при народженні з 01 березня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року призначену відповідно до ЗУ «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (а.с. 4).

Конституцією України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою де визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у частині другій статті 51 основного Закону України зазначається, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання доньки, то кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно із ч.ч. 2,6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, у них народилась спільна дитина, батьком якої є відповідач.

Обов`язки з утримання дитини виконує позивач, та з нею проживає дитина, що також не спростовано відповідачем.

З урахуванням наведеного, колегія також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог ОСОБА_3 в цій частині.

Зважаючи на те, що належних і допустимих доказів щодо відсутності можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини відповідач суду не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на користь дружини.

Крім того, колегією суддів також враховується, що на час подання позову ОСОБА_3 , дитині вже виповнилось два роки та шість місяців, а законом передбачено утримання дружини до досягнення трьохрічного віку дитиною, ОСОБА_1 не надано доказів, що сплата аліментів на дружину за цей період стане для нього непомірним тягарем.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення у зв`язку з тим, що судом не враховано, що відповідач не має змоги сплачувати аліменти в зазначеному розмірі від усіх його доходів, оскільки скаржником не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції жодних належних доказів того, що він не може надавати матеріальну допомогу у заявленому позивачем розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що він не працевлаштований та не має постійного заробітку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає.

Так, ОСОБА_1 є повнолітньою, працездатною особою, проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження його спроб працевлаштування або перебування відповідача на обліку в Державній службі зайнятості. Також, не містять матеріали справи доказів на підтверджування існування обставин, які перешкоджають його працевлаштуванню. Докази на підтвердження того, що відповідач відноситься до категорії непрацездатних осіб, в матеріалах справи відсутні. Відповідач не позбавлений обов`язку утримувати малолітню дитину, його бажання чи небажання працювати не є тією обставиною, яка враховується при стягненні аліментів на утримання дітей.

Встановивши вказані обставини, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1500 грн. та 1000 грн. на утримання дружини, оскільки доказів протилежного суду в порушення вимог ст. 81 ЦПК України надано не було.

Зазначений висновок суду першої інстанції, враховуючи вік дитини, є таким, що відповідає засадам розумності та справедливості.

Також, колегія суддів вважає за необхідним роз`яснити, що за приписами ч. 3 ст. 80 та ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже з врахуванням викладеного, позиції скаржника, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки матеріали справи не підтверджено, що відповідач не в змозі сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у визначеній судом частині від всіх видів його доходу.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права та має бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення,у хвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а отже скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2020 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 липня 2020року.

Головуючий:

Судді: