провадження № 22-ц/824/9672/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури № 6, Державної казначейської служби України, управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Київської місцевої прокуратури № 6, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування.

Свої вимоги мотивував тим, що 08 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про те, що голова Всеукраїнського ФСТ «Колос» ОСОБА_1 , будучи службовою особою, умисно не виконав ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року про витребування доказів у цивільній справі. Цього ж дня було відкрито кримінальне провадження № 0000046 від 08 лютого 2014 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 12 лютого 2014 року слідчим СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві було складено та підписано, а старшим прокурором прокуратури Печерського району м. Києва Козловим П.Б. погоджено, повідомлення про підозру. Відповідно до вказаного повідомлення про підозру досудовим слідством встановлено достатність доказів для підозри позивача в умисному невиконанні ухвали суду по цивільній справі про витребування доказів, яка набрала законної сили, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

17 лютого 2014 року повідомлення про підозру та пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного були вручені позивачу та було роз`яснено право на захист, про що було складено протокол. 07 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. було задоволено клопотання слідчого СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Меншуна П.В., відсторонено позивача від посади Голови Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» аграрно-промислового комплексу України, строком до 13 квітня 2014 року включно. 07 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. було задоволено клопотання слідчого СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Меншуна П.В. застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонено йому у період доби з 20-00 до 07-00 год. наступної доби залишати місце реєстрації, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , за виключенням випадків необхідності отримання медичної допомоги.

04 квітня 2014 року було складено та вручено позивачу обвинувальний акт, відповідно до якого ОСОБА_1 , будучи службовою особою, умисно не виконав ухвалу суду, яка набрала законної сили, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2ст. 382 КК України. 26 червня 2014 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/11681/14-к ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становило 17 000 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських обов`язків, строком на 2 роки. 22 жовтня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2014 року було скасовано, кримінальне провадження щодо позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - закрито за встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 25 червня 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду касаційної скарги представника потерпілої ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року щодо позивача було залишено без змін, а касаційну скаргу представника потерпілої - без задоволення.

У зв`язку з чим позивач просить стягнути за рахунок Державного бюджету України з Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 34 476,93 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 13 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури № 6, Державної казначейської служби України, управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні спору помилково вважав, що спеціальним законом для визначення порядку відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду є Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Вказує на те, що спеціальним законом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Апелянт звертає увагу на те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідачем у справі є держава, яка представлена органами державної влади.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено питання обґрунтованості розміру шкоди, заявленої до стягнення.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене та ще, що в даній справі ціна позову становить 34 476,93 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Частиною 1 ст. 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

За нормами цього Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» також визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу.

Так, статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до п.1 Положення про Державну Казначейську Службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з п.3 цього Положення основними завданнями Держказначейства є:

1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів;

2) внесення на розгляд міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики в зазначених сферах.

Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п.9 Положення).

За правилами п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Держказначейство не є органом примусового виконання судових рішень, а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особою здійснювати гарантоване державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом № 4901-VI випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позов заявлено до неналежного відповідача, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури № 6, Державної казначейської служби України, управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Колегія суддів погоджується з доводом апелянта щодо необхідності застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для врегулювання даних правовідносин.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Тобто, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Щодо складу учасників справи колегія суддів вважає, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу або вищестоящих органів тих органів досудового розслідування, прокуратури і суду діями посадових осіб яких було заподіяно шкоду не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не конкретний орган чи його територіальний орган.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19).

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1- 36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

З матеріалів справи вбачається, що шкода була заподіяна посадовими особами саме, Київської місцевої прокуратури №6, яка наділена повноваженнями представляти інтереси держави у відповідних судових органах. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що будь яке стягнення безпосередньо з Київської місцевої прокуратури №6 Законом не передбачено і позов такої вимоги не містить, а залучена вона до участі у справі, як співвідповідач, лише, як орган, посадовими особами якого було заподіяно шкоду.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що відповідач є неналежним, обмеживши оцінку доказів лише цією обставиною, суд не відповів на сутнісні аргументи позивача, не з`ясував хто ж саме, є належним відповідачем у даній категорії справ, не надав оцінку обґрунтованості розміру шкоди, заявленої до стягнення.

Всі ці недоліки, на думку колегії суддів, призвели до неправильного вирішення справи і ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке не може бути залишене без змін і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів виходить з наступного.

08 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про те, що голова Всеукраїнського ФСТ «Колос» ОСОБА_1 , будучи службовою особою, умисно не виконав ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року про витребування доказів у цивільній справі. Цього ж дня було відкрито кримінальне провадження № 0000046 від 08 лютого 2014 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 12 лютого 2014 року слідчим СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві було складено та підписано, а старшим прокурором прокуратури Печерського району м. Києва Козловим П.Б. погоджено, повідомлення про підозру. Відповідно до вказаного повідомлення про підозру досудовим слідством встановлено достатність доказів для підозри позивача в умисному невиконанні ухвали суду по цивільній справі про витребування доказів, яка набрала законної сили, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

17 лютого 2014 року повідомлення про підозру та пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного були вручені позивачу та було роз`яснено право на захист, про що було складено протокол. 07 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. було задоволено клопотання слідчого СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Меншуна П.В., відсторонено позивача від посади Голови Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» аграрно-промислового комплексу України, строком до 13 квітня 2014 року включно. 07 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. було задоволено клопотання слідчого СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Меншуна П.В. застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонено йому у період доби з 20-00 до 07-00 год. наступної доби залишати місце реєстрації, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , за виключенням випадків необхідності отримання медичної допомоги.

04 квітня 2014 року було складено та вручено позивачу обвинувальний акт, відповідно до якого ОСОБА_1 , будучи службовою особою, умисно не виконав ухвалу суду, яка набрала законної сили, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2ст. 382 КК України. 26 червня 2014 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/11681/14-к ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становило 17 000 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських обов`язків, строком на 2 роки. 22 жовтня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2014 року було скасовано, кримінальне провадження щодо позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - закрито за встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 25 червня 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду касаційної скарги представника потерпілої ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року щодо позивача було залишено без змін, а касаційну скаргу представника потерпілої - без задоволення.

Беручи до уваги всі встановлені по справі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскільки неправомірність дій посадових осіб в рамках кримінального провадження встановлена відповідним судовим рішенням у кримінальній справі: позивач перебував під слідством, його було незаконно засуджено та відсторонено від посади, а також, застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Позивач пред`явив позов на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», відповідно до якого розмір мінімальної заробітної плати становить 4 173 гривні. і просив, враховуючи положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 4 173 гривні.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

За таких обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи подані позивачем докази, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, колегія суддів погоджується з розрахунком розміру моральної шкоди за період з 17 лютого 2014 року по 22 жовтня 2014 року, наданим позивачем, оскільки він повністю відповідає нормам діючого законодавства.

Даний висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, колегія суддів, враховуючи, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 34 476,93 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А.Нежура