Постанова

Іменем України

02 липня 2020 року

м. Київ

справа № 734/1050/17

провадження № 61-42902св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - територіальна громада в особі Остерської міської ради Козелецького району Чернігівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2018 року у складі судді Бараненко С. М. та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2018 року у складі колегії суддів Кузюри Л. В., Вінгаль В. М., Губар В. С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , третя особа - територіальна громада в особі Остерської міської ради Козелецького району, Чернігівської області та просила поділити в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 ; поділити в натурі земельну ділянку, яка розташована на АДРЕСА_1 , виділивши у власність 1/3 частку земельної ділянки відповідно до частки у домоволодінні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона не може вільно володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд через перешкоди, які чинить ОСОБА_2 . Між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до неможливості укласти договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому чинним законодавством.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила визначити, що ОСОБА_1 належить 1/3 частини земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності з метою припинення права спільної сумісної власності на це майно.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2018 року позов задоволено; визначено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/3 частка земельної ділянки, кадастровий номер: :31:082:0001, площею 0,1 гектара, за адресою: АДРЕСА_1 , що перебувала у спільній сумісній приватній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 05 листопада 2013 року, зареєстрованого реєстраційною службою Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що оскільки ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка житлового будинку з надвірними будівлями, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, а сторони не досягли згоди щодо поділу майна, тому є підстави для задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що саме позивач порушує її права як співвласника будинку і землі, оскільки заселила до будинку ромський табір та перегородила подвір`я. Вказує, що саме відповідач зверталася до органів поліції, а не позивач. Посилається на те, що позивач одночасно змінила предмет і підстави спору, оскільки питання виділення в натурі частки у спільному майні з припиненням права спільної власності та питання визначення частки у праві спільної власності регулюються різними матеріально-правовими підставами.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки рішення є законними, а доводи касаційної скарги були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції. Вказує, що підстави позову не змінювала.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, щозгідно свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 1/3 частка житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Козелецькою державною нотаріальною конторою 18 лютого 1992 року № 2-336 та зареєстрованого в Ніжинському міжміському бюро технічної інвентаризації 20 лютого 1992 року № 395, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером майна: 34250391, номер запису: 395 в книзі: 2.

Згідно свідоцтва про право власності від 05 листопада 2013 року, індексний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на праві приватної спільної сумісної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер :31:082:0001, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 355 ЦК України, майно, що є що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 386 ЦК).

Відповідно до частин першої-другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої-другої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до статті 89 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно із частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що саме позивач порушує її права як співвласника будинку і землі, оскільки заселили до будинку ромський табір та перегородила подвір`я. Вказує, що саме відповідач зверталася до органів поліції, а не позивач.

Судами досліджено обставини справи та установлено, що між сторонами склались відносини, за яких їх співпраця у забезпеченні прав кожного з них на землю у позасудовому порядку не є можливою, тому визначення судом частки позивача у праві власності на земельну ділянку є ефективним засобом захисту права.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що позивач одночасно змінила предмет і підстави спору, оскільки питання виділення в натурі частки у спільному майні з припиненням права спільної власності та питання визначення частки у праві спільної власності регулюються різними матеріально-правовими підставами.

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Установлено, що у заяві від 19 лютого 2018 року ОСОБА_1 змінила лише предмет позову, не порушуючи клопотання щодо зміни його підстав.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов