Справа № 452/2068/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"25" червня 2020 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Галина В.П.,

секретар судового засідання Задорожна В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним, -

за участю представника позивача ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якому просить визнати частково недійсним правочин про відкриття кредитної лінії Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» у період з 15.07.2018 року по 08.06.2019 року на загальну суму кредиту 47 996 грн. 85 коп. по картці/рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

У обґрунтування позову посилався на те, що він у період з липня 2014 року до 20 січня 2018 року брав участь в антитерористичній операції на сході України. Із січня 2018 року постійно перебував за зареєстрованим місцем проживання у с. Ваньовичі Самбірського району Львівської області. Банківськими послугами відповідача користувався приблизно до 2017 року і з цього часу у відділеннях відповідача нових рахунків не відкривав, пластикових карток не отримував, кредитних договорів не оформляв.

На початку січня 2019 року відповідач повідомив його про існування кредиту, про який йому не було відомо.

13 червня 2019 року позивач отримав виписку по картці/рахунку НОМЕР_1 нібито з його рахунку. З виписки вбачається, що за період з 15.07.2018 року по 08.06.2019 року сума заборгованості склала 47 996 грн. 85 коп.

Із 02.09.2017 року по 15.07.2018 року не відбувалося жодного руху коштів по рахунку.

Із 15.07.2018 року регулярно здійснювалися перекази коштів через додаток Приват24. Однак, в цей час і до теперішнього часу, позивач не є користувачем мережі Інтернет бо не має ні відповідних засобів, ні відповідного телефону, ні комп`ютера, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов № 20 від 20.06.2019 року.

Із 15.07.2018 року по теперішній час він не володів картою НОМЕР_2 та не користувався коштами на яку регулярно перераховувались кошти з картки/рахунку НОМЕР_1 . Йому не відомо хто користувався картою НОМЕР_2 і на що витрачав кошти.

21.08.2018 року через додаток Приват24 були перераховані кошти на суму 300 грн., одержувачем, яких був ОСОБА_3 (на сторінці 7 виписки). З даною особою позивач не знайомий, і кошти цій особі ніколи не перераховував.

Також він не замовляв такі послуги банку, як: переказ в свою ОСОБА_4 НОМЕР_3 та щомісячний платіж «Миттєва розстрочка» (за умовами якої з 08.11.2018 року регулярно, щомісячно, стягувалось 1341 грн. 60 коп.). Дані послуги збільшували заборгованість по картці/рахунку НОМЕР_1 .

Регулярно списувалися відсотки за користування кредитним лімітом, за ставкою 3.5 відсотка, що збільшувало суму заборгованості.

28.08.2018 року поповнено мобільний за номером НОМЕР_4 (на сторінці 6 виписки).

08.12.2018 року поповнено мобільний за номером НОМЕР_5 (на сторінці 3 виписки). З користувачами таких номерів позивач не знайомий.

Із квітня 2019 року він зареєстрований у Самбірському центрі зайнятості, як безробітний. За рахунок допомоги по безробіттю відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості.

Станом на 08.06.2019 року загальна сума заборгованості по картці/рахунку НОМЕР_1 склала 47 996 грн. 85 коп.

Позивач стверджує, що між ним та відповідачем не укладено жодного кредитного договору, а всі доступні кошти (кредитну лінію) на відкритому ним рахунку у 2014 році помилково вважав власно заробленими коштами та перерахованими йому роботодавцем.

При вчиненні правочину не додержано частини першу та третю статті 203 ЦК України, а саме:

-зміст правочину суперечить: загальним засадам кредитного договору ст.ст. 1054, 1055 ЦК України; ст. 15, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», що полягає у відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги банку. Відсутність необхідної інформації вплинуло на волевиявлення позивача;

-волевиявлення проявилось у відкритті рахунку у Приватбанку для отримання заробітної плати без наміру та бажання оформляти кредитний договір чи відкривати кредитну лінію.

Із врахуванням наведеного, просив суд позов задовольнити в повному обсязі заявлених ним позовних вимог.

Представник відповідача подав відзив, у якому заявив про те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позов ОСОБА_1 не визнає у повному обсязі, оскільки вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, що пояснюється наступним.

Згідно з п.14.3. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення №705).

У пунктах 14.1., 14.8 та 14.12 ст. 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжнього засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

Позивачем 07.08.2012 року підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

На офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» розміщено «Умови та правила здійснення банківських послуг», цей документ є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку.

Даний договір позивачем не оспорювався, а відповідно ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з пунктом 14.12. статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктом 1 розділу VI Положення №705, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Відповідно до п.7 розділу X Положення № 705, контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків.

За змістом п.6 розділу VI Положення № 705 та п.14.6. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Про те, що платіжні операції по картках/рахунку НОМЕР_6 та НОМЕР_7 здійснювались не ОСОБА_1 чи здійснювались без його відома, позивач до банку не звертався.

Станом на час розгляду наведеної справи позивач не оспорив в судовому порядку операції здійснені по картках/рахунку НОМЕР_6 та НОМЕР_7 , як це передбачено п.9 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення №705), а тому правомірність таки призюмується.

При укладанні Договору сторони керувались нормами ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до яких, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунку можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що має місце у спірних правовідносинах. Отже, таке кредитування рахунка клієнта надає станньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатність грошових коштів на його рахунку.

Позивач жодного разу не звертався до банку з вимогами про необхідність отримання будь-якої інформації за укладеним договором, його розірвання чи припинення.

На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту позичальнику, кредитний договір укладено з дотриманням положень законодавства.

Отримання і користування позивачем кредитним лімітом підтверджується випискою з рахунку. Кредит був отриманий у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку.

У постанові НБУ № 705, зокрема, вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо.

Виписка з банківського рахунку - це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.2012 р. №578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операцій та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Оскільки, банк діяв в межах договору про надання банківських послуг, укладеним між позивачем та відповідачем й вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», то відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про визнання частково недійсним правочину про відкриття кредитної лінії по картці НОМЕР_1 на загальну суму кредиту 47996,85 грн. Позивач не довів наявність порушеного свого права.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому він посилався на те, що єдиним джерелом регулювання правовідносин між ним і відповідачем є анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07.08.2012 року. Інших договорів між ним і відповідачем не існує.

Анкета-заява від 07.08.2012 р. не є кредитним договором, кредитний ліміт по платіжній картці не встановлювався (відповідні колонки заяви пусті), відсутні умови надання кредитного ліміту. В анкеті-заяві заявлено бажання оформити на своє ім`я зарплатний пакет».

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Про умови надання кредитного ліміту з 15.07.2018 р. по 08.06.2019 р. із загальною сумою заборгованості 47 996 грн. 85 коп. позивача ніхто не повідомляв, з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» він не ознайомлений.

В умовах анкети-заяви від 07.08.2012 р. зазначено, що він ознайомлений і згідний з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому виді. Повідомлення про умови надання кредитного ліміту, ПАТ КБ «ПриватБанк» у письмовому вигляді позивачу не надавав.

Відповідач посилаючись на ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» погоджується, що банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також; надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу.

Національний банк України має право встановлювати обов`язкові умови договору.

Банк має право вносити зміни до правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомивши про відповідні зміни користувача у спосіб, передбачений договором.

У матеріалах справи відсутні Тарифи та Умови надання йому, позивачу, кредитного ліміту. Умови які він розумів і з якими ознайомився та погодився, у анкеті-заяві від 07.08.2012 р. абсолютно не відповідають умовам з надання кредитного ліміту з 15.07.2018 р. по 08.06.2019 р. із загальною сумою заборгованості 47 996 грн. 85 коп.

На думку позивача відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБОЮ АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк».

Під час розгляду справи по суті представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала, посилаючись на викладені в ньому обставини. Додатково пояснила, що згідно матеріалів справи, банком долучено лише анкету, підписану ОСОБА_1 07.08.2012 року. Як такого кредитного договору долучено не було. У зазначеній анкеті відсутній кредитний ліміт. Тобто людина, яка свідомо отримувала послуги банку мала першочерговою метою отримання доходів від роботодавця. Її мета не полягала в укладенні договору кредиту і отримання ліміту, оскільки графи кредитного ліміту не заповнені. Кредит надавався через мережу інтернет Приват24. У заяві-відповіді банком зазначено по якому номеру мобільного телефону. Однак вказаний номер не збігається із номерами, зазначеними ОСОБА_1 у заяві-анкеті. Дана анкета не могла бути підставою надання кредиту.

Щодо перерахунку коштів по миттєвій розстрочці, тут слід зазначити, що позивач помилився. Він не знав, що отримує кредитні кошти. Даний договір за умовами ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Волевиявлення учасника не співпадало його внутрішній волі, а заява-анкета не може бути кредитним договором.

Крім цього, за правилами миттєвої розстрочки, кожного місяця з позивача стягувались кошти по кредиту та відсотки, які перевищували тіло кредиту.

Документи, долучені відповідачем, є суперечливими і не відображають реального стану справ. Відтак із врахуванням наведеного просила суд задовольнити даний позов.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечив позов у повному обсязі. Додатково пояснив, що позивач у банку разом із зарплатною карткою отримав також і кредитну, якою користується із 2014 року. У 2018 році він почав перераховувати кредитні кошти на свою зарплатну картку.

Станом на час розгляду справи ПАТ КБ «Приватбанк» із жодним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в суд не звертався. Питання підставності нарахування відсотків, чи їх не нарахування може бути лише в справі де буде стягуватись така заборгованість, або окремим позовом. Сторона позивача не оспорила жодної вихідної, прихідної, розхідної операції по даному рахунку. Даючи пояснення сторона позивача усвідомлює, що у разі визнання договору недійсним, суд має застосувати реституцію, а тому в разі задоволення позову просять суд застосувати реституцію і стягнути із позивача на користь відповідача 47 996 грн. 85 коп., тобто суму яка була зазначена ним у позові. Представник відповідача звернув увагу на те, що позивач дійсно є клієнтом банку. Зарплату він отримував на карточку для виплат, останні цифри якої 8375, а карточка з кінцевими цифрами 8010 - це карточка з кредитним лімітом. Згідно виписки по обох картках, які є документом первинного бухгалтерського обліку і доказом по справі, позивач починаючи з 2014 року користувався кредитними коштами банку. Він знімав кошти, перераховував їх на свою картку. Навіть якщо була прострочка, сплачував банку відсотки. Чомусь починаючи з 2018 року позивач почав перераховувати кошти із кредитної карточки на зарплатну. Це чітко вбачається із виписок. Потім купив товар у розстрочку. Станом на час розгляду справи, правових підстав, які були зазначені в позові і надані стороною в поясненні, не існує для визнання недійсним кредитного договору саме в цей проміжок часу. Оскільки для того, щоб визнати недійсним кредитний договір, він має не відповідати вимогам законодавства на момент його укладення. Договір про надання послуг був укладений ще у 2012 році. Сторона, як вбачається із матеріалів справи, неодноразово користувалась системою Приват24, в яку можна входити не обов`язково із свого мобільного телефону, можна і з чужого, лише знаючи номер мобільного телефону і пароль, а також через комп`ютер. На момент укладення заявки, у позивача був один номер мобільного телефону. В подальшому номери мобільного телефону змінювались, вносились зміни в систему. Із номеру мобільного ідуть поповнення, дзвінки. Позивач здійснює поповнення свого рахунку. Предметом спору є визнати недійсним кредитний договір, який укладений у 2012 році, тобто в цьому році відбулось кредитування рахунку. Позивач просить визнати недійсними лише ті кредитні операції, які були здійснені з 2018 року, однак в тому році кредитний договір не укладався. Дана позовна заява є безпідставною. Станом на час розгляду справи, сторона не оспорила жодної операції. Позивач сам перераховував кошти на свій рахунок, здійснював погашення. Здійснюючи погашення із 2014 року сторона тим самим підтвердила факт визнання договірних відносин. По 2019 рік позивач користується послугами банку, користується і розраховується карточкою. Коли виникла заборгованість, поставлено питання про визнання договору недійсним. Враховуючи викладене, проти позову заперечує та просить суд врахувати норми ЦК України щодо реституції.

Вислухавши пояснення учасників справи, свідка ОСОБА_6 , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи із такого.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вимоги статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

У відповідності до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що позивачем 07.08.2012 року підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно наведеного, банк та користувач укладали договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Працівником банку позивачу ОСОБА_1 було видано зарплатну карточку для виплат, останні цифри якої 8375, та карточку з кінцевими цифрами 8010 - з кредитним лімітом. Даний договір позивачем не оспорювався. У період із 2012 року по 2018 рік позивач картками користувався.

Згідно виписки по обох картках, які є документом первинного бухгалтерського обліку і доказом по справі, позивач починаючи з 2014 року користувався кредитними коштами банку.

Відповідно до ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу заповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст.1072 ЦК України та п.22.9 ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк повинен виконати розпорядження клієнта виключно в межах залишку грошей на рахунку платника.

Відповідно до ч. 1 ст.1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Тобто, норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунка можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що має місце у спірних правовідносинах. Отже, таке кредитування рахунка клієнта надає станньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатність грошових юштів на його рахунку.

Позивач ОСОБА_1 пред`являючи позов до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просив визнати частково недійсним правочин про відкриття кредитної лінії Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» у період з 15.07.2018 року по 08.06.2019 року на загальну суму кредиту 47 996 грн. 85 коп. по картці/рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 , зазначав, що банківськими послугами відповідача користувався приблизно до 2017 року і з цього часу у відділеннях відповідача нових рахунків не відкривав та пластикових карток не отримував, кредитних договорів не оформляв. Про існування кредиту йому стало відомо на початку січня 2019 року. Із виписки по картці/рахунку НОМЕР_1 отриманої у банку, дізнався, що за період з 15.07.2018 року по 08.06.2019 року сума заборгованості складає 47 996 грн. 86 коп. Із 15.07.2018 року регулярно здійснювались перекази коштів через додаток Приват24. Однак він не є користувачем мережі інтернет, оскільки немає на це відповідних засобів. Із 15.07.2018 року і по час подачі позову він не володів карткою 51 ** 75 та не користувався коштами які регулярно перераховувались на неї з картки НОМЕР_1 . Йому не відомо хто користувався карткою НОМЕР_2 і на що витрачав кошти.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні зокрема зазначила, що людина, яка свідомо отримувала послуги банку мала першочерговою метою отримання доходів від роботодавця. Її мета не полягала в укладенні договору кредиту і отримання ліміту, оскільки графи кредитного ліміту не заповнені. Щодо перерахунку коштів по миттєвій розстрочці, то позивач помилився. Він не знав, що отримує кредитні кошти. Волевиявлення учасника не співпадало його внутрішній волі, а заява-анкета не може бути кредитним договором.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що є мешканкою с.Стрілковичі Самбірського району Львівської області та працює в сільській раді с. Стрілковичі на посаді військового обліковця та паспортиста. Серед її посадових обов`язків зокрема є формування списків на виплати учасникам бойових дій та інвалідам до 9 травня. Кожного року подає уточнені дані у військкомат щодо прізвищ контрактників, тих хто звільнився. Їм не було відомо точної дати звільнення зі служби ОСОБА_1 , оскільки після звільнення, на облік він не став. Було з`ясовано, що його паспорт з 2013 року є недійсним. В минулому році весною йому був зроблений новий паспорт. Позивач є дуже довірливим, добрим. Однак в житті він пережив велику травму. При зверненні до неї, мав при собі «кнопочний» телефон, який був у неробочому стані. Позивач проживає з матір`ю, живуть за рахунок її пенсії.

Враховуючи наведене слід зазначити, відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що у момент укладення правочину, у 2012 році, позивачем він оспорений не був. З часу його укладення, тобто з 07.08.2012 року і до періоду, після настання якого позивач, як він зазначає в позові, перестав користуватись послугами банку, 2017 р., питання недійсності правочину, позивачем також не розглядалось. Він не згідний з періодом з 15.07.2018 р. по 08.06.2019 р. в який, згідно виписки, заборгованість склала 47 966 грн. 85 коп. вказуючи що у зазначений період не володів карткою НОМЕР_2 та не користувався коштами які перераховувались із картки НОМЕР_1 . Разом з тим позивач не звертався в банк в зазначений період з приводу втрати карток, не було вказано про це і при розгляді справи в суді, отже дані картки перебували у його користуванні. Представник позивача вказала, що першочерговою метою позивача було отримання доходів від роботодавця. Він не мав на меті укласти договір кредиту. Позивач помилився, він не знав, що отримує кредитні кошти. Волевиявлення учасника не співпадало його внутрішній волі.

Враховуючи наведені обставини слід зазначити, що на момент відкриття кредитної лінії, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач тривалий час користувався кредитними коштами. Ним не надано до позову жодного доказу, що під час укладання договору він не мав можливості прочитати даний договір та детально ознайомитися зі всіма умовами, навпаки, позичальник протягом тривалого періоду часу, виконував зобов`язання, що свідчить про згоду зі всіма умовами договору. Анкета-заява передбачає надання банківських послуг. Факт отримання карток був.

Позивачем, як при пред`явленні позову до суду так і під час розгляду справи по суті не вдалось беззаперечно підтвердити, що при вчиненні правочину не додержано частини першу та третю статті 203 ЦК України, а саме:

-зміст правочину суперечить: загальним засадам кредитного договору ст.ст. 1054, 1055 ЦК України; ст. 15, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», що полягає у відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги банку. Відсутність необхідної інформації вплинуло на волевиявлення позивача;

-волевиявлення проявилось у відкритті рахунку у Приватбанку для отримання заробітної плати без наміру та бажання оформляти кредитний договір чи відкривати кредитну лінію.

Долучені до справи виписки по зарплатній та кредитній картках, вказують лише про рух коштів, і не є доказами, які б стверджували, що позивач не має відношення до їх формування.

З приводу відсутності у позивача доступу до мережі інтернет, що унеможливлювало його входження в додаток Приват24, то позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наведеного.

Щодо показань свідка ОСОБА_6 , то сказане нею, не містить доказової бази по предмету даного спору в користь позивача.

Таким чином встановивши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо визнання частково недійсним укладеного ним правочину задоволенню не підлягає, оскільки в момент його укладення не були порушені вимоги ст. 203 ЦК України, укладений між ним та відповідачем правочин про відкриття кредитної лінії по картці НОМЕР_1 відповідає вимогам закону, позивачем та його представником не спростовано заперечень представника відповідача, а відтак в задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, поштовий індекс 01001, .

Текст повного рішення буде складено 06.07.2020 року.

Суддя