Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2941/19 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 46 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І.

у цивільній справі № 296/2941/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована вона та відповідачка ОСОБА_2 . Однак, скориставшись її відсутністю, відповідач поселила в квартиру сторонніх осіб, а сама виїхала проживати в с.Слобідка, Пулинського району Житомирської області. На сьогоднішній день квартира є власністю Житомирської міської ради. Відповідачка ОСОБА_2 не є квартиронаймачем та не була вписана в Ордер на квартиру №337 від 03.03.1969 року, який отримав батько позивача ОСОБА_3 .

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 23 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що ОСОБА_2 за згодою сім`ї ОСОБА_3 постійно проживає за адресою реєстрації, тобто в спірній квартирі з 1974 року. Проте даний факт, на думку апелянта, не міг бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки підставою позову було саме непроживання відповідача за адресою реєстрації з 2017 року, що прямо вказує на те, що відповідач (як користувач) вибула із даної квартири до іншого постійного місця проживання. Даний факт підтверджується Довідкою №697 від 19.03.2019 року та №1669 від 29.10.2019 року, виданих Курненською сільською радою Пулинського району, згідно яких відповідачка проживає за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації з 2017 року по даний час. Проте, суд на це уваги не звернув.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно ордера №337 від 03.03.1969 року ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_1 , отримав квартиру АДРЕСА_1 . На даний час квартира є власністю Житомирської міської ради.

Відповідно до довідки КП «ВЖРЕП №9» від 06.03.2019 року №328, в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 постійно проживає за адресою реєстрації з 1974 року за згодою сім`ї ОСОБА_3 02.02.2001 року вона була прописана в даній квартирі та сплачує комунальні платежі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову не було.

При цьому судом враховано, за змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1).

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст.11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події.

Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

В даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що позивач, звернувшись до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою, фактично вважає, що проживання останньої в цій квартирі порушує її права.

На підтвердження свого права на спірне житлове приміщення позивач посилається на ордер №337 від 03.03.1969 року, виданий на ім`я ОСОБА_3 батька позивачки та довідку КП ВЖРЕП №9 від 06.03.2019 року про реєстрацію в квартирі.

Разом з тим, рішенням Корольовського райсуду м. Житомира від 11.12.2012 року ОСОБА_1 було відмовлено в позові про вселення в спірну квартиру. При цьому судом встановлено, що сім`я позивачки з моменту отримання іншого житла втратила право на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.32). Із змісту зазначеного рішення слідує, що ОСОБА_2 набула статусу наймача спірної квартири.

Аналогічні обставини встановлені також Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.11.2014 року (а.с.29-30). Зазначеним судовим рішенням було встановлено, що реєстрація позивачки в спірній квартирі у вересні 2010 року була проведена незаконно. Зазначеною ухвалою залишено без змін Постанову Житомирського апеляційного суду від 19 вересня 2012 року, яким зобов`язано сектор ГІРФО Корольовського РВ УМВС в Житомирській області зняти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Довідка ВЖРЕП про реєстрацію позивачки в спірному житловому приміщенні з 4 березня 2019 року не підтверджує вселення позивачки або набуття нею права на це приміщення у встановленому законом порядку.

Разом з тим, в спірних правовідносинах на стороні позивача можуть виступати наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (ст. 73 - 75 ЖК). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред`явлення такого позову.

Позивачем може бути також наймодавець (житлово-експлуатаційна організація тощо).

В даному випадку позивач не довела свого права на законне право користування спірною квартирою, а тому відсутні підстави для захисту такого права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання відповідачки у спірній квартирі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 , не має іншого житла, спірна квартира є єдиним житлом для проживання.

За наведених обставин суд дійшов правильного висновку про те, що підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право на житло немає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 15.07.2020 року.