ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року

м. Харків

Справа № 953/19282/19

Провадження № 22-ц/818/1249/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.

Учасники справи :

Позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

Відповідач: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» про визнання права спільної сумісної власності,

за апеляційною скаргою адвоката Зубрича Дмитра Олександровича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року, ухвалене суддею Ляхом М.Ю.,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року позивачі звернулись до суду з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», в якому просили визнати право спільної сумісної власності за ними на трикімнатну квартиру площею 38,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що з серпня 2007 року ОСОБА_1 , а з березня 2008 р. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають у трикімнатній квартирі площею 38,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . 27.12.2011 на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради позивачам видано службовий ордер на житлове приміщення №065420, в подальшому скасований рішенням Харківської міської ради №410 від 09.07.2014. Позивачі зазначають, що добросовісно заволоділи зазначеною квартирою і більше 10 років спільно, відкрито та безперервно проживають у ній, з квартири не виселялись, іншого житла на праві власності або користування не мають, утримують та доглядають квартиру, власними силами та за власний рахунок забезпечують схоронність зазначеного нерухомого майна, підтримують його у справному стані. Позивачі вважають, що з огляду на зазначені обставини та в силу положень ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України вони набувають право власності за набувальною давністю на квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на трикімнатну ізольовану квартиру загальною площею 66,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і понад десяти років продовжують відкрито та безперервно користуватись спірною квартирою. Відповідач у справі не спростував зазначених вище обставин, не заявляв вимог про повернення спірної квартири.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Зубрич Д. О., який діє в інтересах Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 , яка знаходиться на балансі відповідача AT «Харківміськгаз», не врахував відсутність відповідного рішення Наглядової ради відповідача по відчуженню цієї квартири та відсутність підстав набувальної власності. Судом не враховано, той факт, що службовий ордер по спірній квартирі, який був видано позивачам скасовано, відповідач з 2004 року є власником цієї квартири та термін для набуття права власності на спірну квартиру не наступив для позивачів. Вважає, що за даних обставин відсутні передбачені законом підстави припинення права власності відповідача на квартиру.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Позивачами до апеляційного суду надано відзив, в якому вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановлені під час розгляду справи. Зазначають, що відповідач а ні в суді першої інстанції, а ні в поданій апеляційній скарзі не заперечує факту проживання ОСОБА_1 з серпня 2007 року, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з березня 2008 року у спірній квартирі без будь-яких оформлених у встановленому ЖК УРСР, ЦК України та Положенням договорів найму (оренди), про вказані обставини був повністю обізнаний і претензій з цього приводу не мав. Посилання відповідача щодо необхідності дотримання 15-ти річного строку після закінчення строку дії договору для подання заяви про давність володіння є недоречним, оскільки будь-яких договорів найму (оренди) між сторонами не існувало та не існує.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується сторонами, що згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17 листопада 2004 року квартира АДРЕСА_3 належить відкритому акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Харківміськгаз» на праві колективної власності (а.с. 24, 46-49).

27 грудня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 року ОСОБА_1 видано службовий ордер № 065420 на квартиру АДРЕСА_3 . Склад сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 23).

Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 19.01.2012 року (а.с. 7).

Згідно з листом АТ «Харківміськгаз» від 11.10.2019 року ОСОБА_1 повідомлено, що квартира АДРЕСА_3 знаходиться на балансі АТ «Харківміськгаз», по відчуженню вказаної квартири відсутнє відповідне рішення Наглядової ради. З боку ПАТ «Харківміськгаз» не вбачається порушень вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у зв`язку з чим остаточне вирішення питання щодо надання дозволу на відчуження нерухомого майна можливо у судовому порядку (а.с. 44, 45).

Матеріали справи містять договори укладені позивачами з постачальниками комунальних послуг КП «Харківські теплові мережі», КП «Харківводоканал», АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», ПАТ «Укртелеком», АТ «Харківобленерго», а також містять квитанції по їх оплаті.

Позивачами також надані копії розрахункових документів на придбання будівельних матеріалів для здійснення ремонту, меблів, фурнітури, ксерокопії замовлень на доставку придбаних товарів за адресою місцезнаходження спірної квартири, ксерокопії замовлення на монтаж металопластикових вікон та дверей.

Матеріали справи не містять, проте сторонами не заперечується, що ордер № 065420 на квартиру АДРЕСА_3 в АДРЕСА_4 скасовано рішенням Харківської міської ради №410 від 09.07.2014.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить відкритому акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Харківміськгаз» на праві колективної власності. Позивачі стали проживати у спірній квартирі на підставі ордеру як працівники АТ «Харківміськгаз» виданого на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 року, який у 2014 році було скасовано.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачі для набуття права власності за набувальною давністю не довели визначених статтею 344 ЦК України умов для визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Доводи про право позивача на житло відповідно до статті 47 Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не спростовують доводів апеляційної скарги, оскільки в обраний спосіб захисту порушеного права позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст.141 ЦПК України з позивачів на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в рівних частках з кожного . Матеріали справи містять платіжне доручення (т.1 а.с.170) з якого вбачається, що відповідач при зверненні з апеляційною скаргою сплатив судовий збір в сумі 1152,59 грн. Отже, судовий збір в рівних частках з кожного складає по 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп., всього в сумі 1152, 59 коп.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Зубрича Дмитра Олександровича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» про визнання права спільної сумісної власності- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» судовий збір в рівних частках з кожного по 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп., всього в сумі 1152, 59 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст складено 31 липня 2020 року