ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2209/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Лаптєвої Ю.М.

прокурора Павліченко В.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

Перший заступник Київської місцевої прокуратури № 7 у червні 2019 року звернувся до Дарницького районного суду м.Києва в інтересах Київської міської ради з позовними вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння

Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що Київською місцевою прокуратурою № 7 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000103 виявлено факти незаконного відчуження об`єктів нерухомого майна, в тому числі і факт заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яка в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади міста Києва, про що внесено додаткові відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.02.2019 року.

Прокуратурою встановлено, що первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.05.1994 року комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району.

Відповідно до актового запису про смерть від 26.03.2018 року № 5354 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 84 років.

Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина, однак спадкоємців виявлено не було з огляду на наступне.

Відповідно до інформації Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори № 541/01-16 від 14.02.2019 року та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 55119258 від 13.02.2019 року спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 не заводилась.

Крім того, відомостей у Спадковому реєстрі про заповіти/спадкові договори стосовно квартири АДРЕСА_1 , укладені від імені ОСОБА_5 відсутні.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України, квартира АДРЕСА_1 , на думку позивача, має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

У той же час позивачем встановлено, що 12.07.2018 року ПН КМНО Шупенею О.М. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2018 року № 192, укладеного з ОСОБА_4 .

Пунктом 3 вказаного договору зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить продавцю ( ОСОБА_4 ) на підставі договору дарування квартири, посвідченого 03.06.2009 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. за № 127.

Надалі, право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2018 року, посвідченого ПН КМНО Шупенею О.М. за реєстровим № 227 перейшло до ОСОБА_1 (запис про право власності від 20.08.2018 року № 27562525).

Проте, як встановлено досудовим слідством, Київським обласним державним нотаріальним архівом повідомлено, що в наряді 2-03 «Договори про відчуження квартир та документи на підставі яких вони посвідчувались» договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 03.06.2009 року № 127, який став підставою для відчуження спірної квартири, серед справ приватного нотаріуса не виявлено.

Таким чином, на думку позивача, оскільки договір дарування № 127 від 03.06.2009 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., укладений на користь ОСОБА_4 не посвідчувався, тому вона не набувала права власності на спірне майно, а отже не мала права розпоряджатися ним.

На підставі викладеного Перший заступник Київської місцевої прокуратури № 7 звернувся до суду в інтересах Київської міської ради з наступними позовними вимогами:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12.07.2018 року № 192, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Києва;

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 42620291 від 20.08.2018 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 ;

- судові витрати стягнути з відповідача на користь прокуратури міста Києва.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м.Києва від 30.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 30.07.2019 року, за заявою першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), що належить ОСОБА_1 та заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження) щодо об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000).

До суду 22.11.2019 року надійшов відзив на позов від відповідача ОСОБА_1 , який ухвалою суду (яка занесена до протоколу судового засідання від 27.02.2020 року) долучено до матеріалів справи.

До суду 19.02.2020 року надійшла від позивача відповідь на відзив відповідача ОСОБА_1 , яку ухвалою суду (яка занесена до протоколу судового засідання від 27.02.2020 року) долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 27.02.2020 року, (яка занесена до протоколу судового засідання від 27.02.2020 року) задоволено клопотання позивача про долучення доказів.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 27.02.2020 року у задоволені заяви ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про залишення позову Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння,без розгляду відмовлено.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 27.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник Київської місцевої прокуратури № 7 підтримала позовну заяву з обставин викладених в позовній заяві та відповіді на відзив та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник Київської міської ради у судове засідання не з`явився.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник просили відмовити в задоволенні позову, так як вважають, що вказаний позов є неогрунтовани, також відповідач вважає себе добросовісним набувачем вказаної квартири так як набув право власності на спірну квартиру на законних підставах.

Інші відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, відзивів на позов до суду не подали.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 84 років. Дані відомості були внесені до до актового запису про смерть від 26.03.2018 року №5354.

Відповідно до інформації Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори № 541/01-16 від 14.02.2019 року та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 55119258 від 13.02.2019 року спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 не заводилась.

Крім того, відомостей у Спадковому реєстрі про заповіти/спадкові договори стосовно квартири АДРЕСА_1 , укладені від імені ОСОБА_5 відсутні.

На підставі договору дарування квартири, який 03.06.2009 року посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., реєстр. №127 ОСОБА_5 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

У подальшому, 12.07.2018 року ПН КМНО Шупенею О.М. було посвідчено договір купівлі-продажу вказаної квартири, реєстр. №192, за яким квартира АДРЕСА_1 перейшла від ОСОБА_4 у власність ОСОБА_3

Далі, 20.08.2018 року ПН КМНО Шупенею О.М. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, реєстр. №227, за яким спірна квартира перейшла від ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає про те, що договір дарування № 127 від 03.06.2009 року фактично не укладався, а тому і всі наступні правочини є недійсними, що внаслідок смерті ОСОБА_5 дає підстави позивачу вважати спірну квартиру предметом відумерлої спадщини, що має перейти у власність Київської міської ради.

У своїй заяві, з посиланням на лист КП КМР «КМ БТІ» від 04.12.2018 року №0062/14-14915 (И-2018), позивач зазначає про те, що реєстрація права власності на квартиру проведена лише за ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.05.1994 року,про те такі відомості не відповідають змісту самого листа та наведені не в повному обсязі.

Так, у зазначеному листі КП КМР «КМБТІ» зазначається про те, що первинна реєстрація права власності на кв. АДРЕСА_1 проведена та зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.05.1994 року.

При цьому, п. 1.2. Розділу 2 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, що затверджений наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року №56 реєстрація поділяється на первинну та поточну. Первинна реєстрація це така, коли об`єкту, що реєструється, надається порядковий реєстровий номер вперше.

В п. 2.3. Розділу 2 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, що затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року №121 також визначається, що первинна реєстрація- це така реєстрація, коли об`єкт нерухомості вперше записується в реєстрову книгу і йому присвоюється черговий реєстровий номер у цій книзі. Разом з об`єктом нерухомості в реєстрову книгу під тим же реєстровим номером записується і суб`єкт права власності - фізична чи юридична особа.

Тобто, як вбачається з листа КП КМР «КМ БТІ» останніми надано відомості лише відносно первинної реєстрації права власності, яка дійсно була проведена за ОСОБА_5 , що повністю узгоджується з матеріалами справи.

Крім того, в даному листі також зазначено про те, що дані з реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» не систематизовані за прізвищем, ім`ям, ім`ям по батькові (назвою) власника, ідентифікаційним кодом (ЄДРПОУ) та (чи) адресою його реєстрації місцепроживання (місцезнаходження) в м. Києві».

Тобто, КП КМР «КМ БТІ» в своєму листі також визнає і те, що інформація в силу своєї несистематизованості може також бути надана не в повному обсязі.

Доказом неправомірності розпорядження відповідачем ОСОБА_1 спірною квартирою є те, що договір дарування №127 від 03.06.2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не посвідчувався.

Про те, як вбачається з листа Київського обласного державного нотаріального архіву від 22.09.2019 року №657/01-17, копія якого міститься в матеріалах справи, останніми встановлено лише те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 03.06.2009 року зар. №127, серед справ приватного нотаріуса, не виявлено.

Тобто, твердження позивача про те, що такий договір не посвідчувався є припущенням та такими, що не підтверджується будь-якими належними та допустимими доказами.

Разом з тим, як вбачається з самого договору дарування від 03.06.2009 року, викладено його було на спеціальному бланку нотаріального документу серії ВМЕ №239385 .

У відповідності до п. 5 Глави 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі та тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків. Серія та номер використаного бланка зазначаються також у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій у графі «Зміст нотаріальної дії. Місце вчинення нотаріальної дії. Номер спеціального бланка нотаріального документа, на якому викладено зміст вчиненої нотаріальної дії. Дата та номер перевірки спеціального бланка нотаріального документа».

При цьому, як з сформованого у Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів Витязі від 18.11.2019 року, спеціальний нотаріальний бланк серії ВМЕ№239385 було витрачено при посвідченні договору про відчуження нерухомого майна (крім земельних ділянок) 03.06.2009 року.

Судом встановлено, що дата, яка визначена на договорі дарування, повністю відповідає даті в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів в частині дати використання такого бланку.

Таким чином, твердження позивача про те, що зазначений договір дарування від 03.06.2009 року зар. №127 не посвідчувався не відповідає дійсності.

Надалі, на підставі договору дарування від 03.06.2009 року зар. №127, який в дійсності було укладено, з урахуванням викладеного та враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів протилежного, спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу квартири, який 12.07.2018 року посвідчений ПН КМНО Шупенею О.М., реєстр. №192, перейшла у власність ОСОБА_3 .

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири, який 20.08.2018 року посвідчено ПН КМНО Шупенею О.М., реєстр. №227, спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_1 , відомості про що містяться в матеріалах справи, підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься в матеріалах справи від 12.06.2019 року №170236733 та не оспорюються сторонами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладанні договору дарування від 03.06.2009 року зар. №127були досягнути всі істотні умови договору, волевиявлення учасників правовідносин було вільним, відповідало їх внутрішній волі, укладання договору було направлено на реальне настання правових наслідків. Форма укладеного договору відповідала вимогам ч. 2 ст.719 ЦК України. ОСОБА_5 та в тому числі подальші власники спірної квартири під час її відчуження були її власниками та їх права на відчуження спірного майна не були обмежені або скасовані. Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів того, що зазначений договір дарування від 03.06.2009 року зар. №127 оскаржувався та був визнаний недійсним або нікчемним.

Законодавством не передбачена можливість набуття права власності на майно, власником якого є інша особа без вирішення питання щодо законності набуття права власності іншою особою, тобто не може бути декілька власників одного й того ж майна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У ч. 1 та ч. 3 ст. 1277 ЦКУкраїни передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади, то й відповідно права на нерухоме майно, яке входить до складу такої спадщини, підлягають державній реєстрації.

Частина перша ст. 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

На час розгляду даної справи спірна квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , право власності на яку зареєстровано у встановленому законом порядку, не оспорено, реєстрація права власності не скасована. Законом не передбачена можливість набуття права власності на майно, власником якого є інша особа, без вирішення питання щодо законності набуття права власності на майно такою особою.

З позовом про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача може звернутися виключно власник такого майна, тоді як позивачем не було надано доказів про те, що Київська міська рада є власником вказаної квартири. При цьому для визнання майна відумерлим передбачена певна процедура, яку Київська міська рада також не виконала (ст. 1277 ЦК України).

Захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, спірна квартира придбана ним за відплатним договором.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи зокрема про визнання спадщини відумерлою.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства.

Зі змісту листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що у заяві про визнання спадщини відумерлою не можуть ставитись вимоги позовного характеру, зокрема, вимоги про передачу спадкового майна у власність територіальної громади. Суди повинні враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК суд лише визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування у передбачених законом випадках.

Заявником з цієї категорії справ є орган місцевого самоврядування.

Чинне законодавство, що регламентує діяльність органів місцевого самоврядування, зокрема ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», встановлює, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем її відкриття та не надає право на звернення до суду з відповідними позовами, що повністю відповідає ЦПК, які визначають обсяг прав органів місцевого самоврядування в цивільному процесі.

Відповідно, посилання органів місцевого самоврядування на застосування до спірних правовідносин процедури щодо звернення з позовом, не відповідає суті даної процедури, встановленої для визнання спадщини відумерлою, та спеціальній правосуб`єктності органів місцевого самоврядування, навіть у разі подання заяви прокурором в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до роз`яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання « правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі за № 6-95цс13.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова) судам роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною першою п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Частина 5 п.5 вказаної Постанови вказує, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, особа може вважатися заінтересованою у визнанні оспорюваного правочину недійсним і мати право на звернення до суду з вимогою про визнання правочину недійсним, тільки у разі коли така особа може надати суду докази, що саме на момент вчинення правочину, було порушено її законні права та інтереси.

Крім того, слід зазначити, що наслідки до яких призвів недійсний правочин не мають значення для визнання його недійсним - усі обставини, у тому числі і заінтересованість позивача, оцінюються станом на момент укладання правочину.

З аналізу зазначених норм в контексті обставин даної справи випливає, що позивач не був стороною спірного договору купівлі-продажу квартири від 12.07.2018 року № 192, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відповідно його права та законні інтереси не були порушені вчиненням вказаного правочину, саме на момент його вчинення, тому у позивача взагалі відсутня можливість звертатися до суду з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним. Крім того, позивачем не доведено, що порушенні його майнові права, оскільки останній на даний час не наділений правом володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, тобто позивачем не доведено наявності у нього матеріально-правового інтересу.

Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-107цс12 від 07.11.2012 року, Верховний Суд України дійшов наступних висновків: Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне такій особі майно.

Крім того, суд не може прийняти, як доказ обгрунтування позовних вимог, висновок експерта №17-3/613 від 30.05.2019 року, в силу вимог ч.1 ст.77, ст. 79 ЦПК України, оскільки вказаний висновок надано до суду не у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст.77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, підстави для задоволення позову - відсутні.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 78-81, 133, 137, 258, 259, 264, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: