справа №619/2296/17
провадження №2/619/26/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Дергачі

Дергачівський райсуд Харківської області, діючий у складі:

головуючого судді Кононихіної Н.Ю.,

при секретарі Мєщан І. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна сумісним майном подружжя, визнання договору недійсним та стягнення грошової компенсації»,

встановив:

До Дергачівського райсуду Харківської області звернулася із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину збудованого за час спільного прожинання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва, визнання транспортного засобу сумісною власністю сторін, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, стягнення грошової компенсації вартості за 1/2 частину транспортного засобу». Із матеріалів позовної заяви вбачається, що в період з 2007 року та до серпня 2016 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В період з 2007 року та до серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Разом з цим, шлюб між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_4 було розірвано в 2011 році, тому з цього моменту на відносини позивача з ОСОБА_2 почала розповсюджуватися дія положень ст.74 СК України.

В період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виконавчим комітетом Слатинської селищної ради Дергачівського району видано свідоцтво про народження від 19.12.2011 серія НОМЕР_1 .

До 2012 року сторони проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем та ОСОБА_2 з вкладенням у рівних фінансових та трудових долях в період 2011- 2013 років збудовано з нуля двоповерховий житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Житловий будинок збудовано на земельній ділянці, яка була передана ОСОБА_2 за рішенням Слатинської селищної ради Дергачівського району від 18.01.2008.

Сторони закуповували матеріали, наймали підрядних працівників та здійснили залиття фундаменту, будівництво каркасу будинку із цегли, його утеплення, накриття даху, вставили вікна, проклали електромережу, опалення, провели воду, зробили поли із підігрівом в двох кімнатах, холі та ванній, закінчили внутрішнє оздоблення тощо.Зазначений двоповерховий житловий будинок складається із трьох жилих кімнат, кабінету, кухні, ванної, холу та коридору. Сторони оснастили будинок повністю побутовою технікою та меблями та з 2012 року почали проживати у новоствореному будинку.

На момент початку будівництва позивач мала власні грошові збереження у розмірі 10 000 доларів США та збиралася купляти однокімнатну квартиру. Але у зв`язку із сімейним життям та довірою до чоловіка вона вклала свої збереження у будівництво спільного будинку.

З 2011 року позивач є приватним підприємцем на 2-й групі оподаткування. Весь час отриманий прибуток вона спрямовувала на спільний будинок та на спільні побутові проблеми. Окрім цього, приблизно з 2011 року позивач допомагала ОСОБА_2 та була працевлаштованою на посаді продавця в його магазині за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, вищевказаний двоповерховий житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , - не було введено в експлуатацію через інспекцію ДАБК в Харківській області та не було оформлено свідоцтво про право власності на новостворене нерухоме майно, документи про виділення земельної ділянки під будівництво дому - відсутні.

17.09.2014 у період фактичних шлюбних відносин, сторонами сумісно придбано транспортний засіб марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Станом на 21 березня 2017 року згідно оцінки, здійсненої ТОВ «Мегаполіс і партнери» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності виданий ДФМУ №111/16 від 09 лютого 2016 року дійсний до 09 лютого 2019 року) вартість зазначеного транспортного засобу становить 261 900,00 грн.

В серпні 2016 року сторони припинили сімейні відносини, у зв`язку із постійними сварками, непорозуміннями, його подружньою зрадою та нанесення побоїв і тілесних ушкоджень позивачу. Після розриву сімейних відносин із серпня 2016 року до теперішнього часу позивач проживає разом із сином за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому, ОСОБА_2 не надає матеріальної допомоги на сина та не компенсував жодних витрат, які позивач понесла внаслідок свого рівноцінного вкладу у роботу, побут та сім`ю в ході довготривалого та дорогого будівництва новоствореного житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з цим, 22.12.2016 ОСОБА_2 без згоди позивача здійснив протиправне відчуження вищевказаного транспортного засобу - як сумісного майна подружжя - на користь його дочки від першого шлюбу ОСОБА_3 .. Тому правочин щодо відчуження автомобіля підлягає до визнання недійсним, як такий, що вчинений ОСОБА_2 із порушенням вимог цивільного законодавства.

У зв`язку з розповсюдженням дії положень ст.74 СК України на стосунки позивача із ОСОБА_2 - майно, яке було набуте сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме самовільно зведений об`єкт незавершеного будівництва - двоповерховий житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 та транспортний засіб марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 є об`єктами права спільної сумісної власності, які підлягають поділу між сторонами.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння,користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1,2,4 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси - дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК. оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Згідно із правовою позицією Верховного суду України усунено розбіжності у правозастосуванні, які існували в попередні роки, та зроблено обов`язковий для всіх національних судів правовий висновок про те, що: «Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток».

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов 'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям, за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Тому позивач просив встановити факт проживання з 2007 року однією сім`єю, без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період 2011-2016 року; визнати за ОСОБА_1 як співзабудовником право власності на 1/2 частину збудованого за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - двоповерхового житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати транспортний засіб марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.09.2014 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу №6350/2016/255639 від 22.12.2016 транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/2 частки ОСОБА_1 в спільному сумісному майні - транспортному засобі марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 в розмірі 130 950,00 грн.;стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 судові витрати, у загальному розмірі 15 967,00 грн., з яких витрати по сплаті судового збору становлять 967,00 грн., витрати на правову допомогу, згідно попереднього розрахунку становлять 15 000,00 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали заявлені вимоги. Однак, заявою від 02.07.2020 позивач та її представник просили залишити без розгляду позов у частині визнання за ОСОБА_1 як співзабудовником право власності на 1/2 частину збудованого за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - двоповерхового житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Дергачівського райсуду Харківської області від 03.07.2020 залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у частині «про визнання за ОСОБА_1 як співзабудовником право власності на 1/2 частину збудованого за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - двоповерхового житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ».

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу №6350/2016/255639 від 22.12.2016 транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - визнала.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних мотивів.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За приписами частини 2 статті 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 74 Сімейного Кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є Об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19.10.2000 із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям; що якщо заявники прожили спільно близько 15 років, вони складають сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов 'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

За змістом положень статті 74 СК України у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

У частині першій статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що «в період з 2007 року та до серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виконавчим комітетом Слатинської селищної ради Дергачівського району видано свідоцтво про народження від 19.12.2011 серія НОМЕР_1 . До 2012 року сторони проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем та ОСОБА_2 з вкладенням у рівних фінансових та трудових долях в період 2011- 2013 років збудовано з нуля двоповерховий житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , в який вони переселилися у 2012 році та стали проживати однією сімєю до серпня 2016 року. 17.09.2014, у період фактичних шлюбних відносин, сторонами сумісно придбано транспортний засіб марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано за ОСОБА_2 . У серпні 2016 року позивач виселилася із домобудування відповідача і стала проживати за місцем реєстрації у АДРЕСА_4 .»

У той же час відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні категорично заперечував версію постійного проживання однією сім`єю з позивачем у період 2007-2016 років. Відповідач наполягав, що на момент 2007 року знаходився у шлюбі із дружиною ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , хоча між ними і були припинені шлюбні відносини з 2007 року, а затим шлюб був розірваний.

Перебування відповідача ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з дружиною ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , унеможливлює визнання факту; перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах в період з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . зареєстрований в передбаченому законом порядку попередній шлюб не було розірвано.

В цей час ОСОБА_2 проживав у АДРЕСА_1 . Відповідач збирався залишити дану квартиру дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка на той момент була неповнолітня. Тому вирішив будувати для себе будинок, і 17.12.2008 року Дергачівською районною державною адміністрацією ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку містобудівного обґрунтування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 .

Цього ж року за вищевказаною адресою ОСОБА_2 було розпочато будівництво житлового будинку. Відповідач ОСОБА_2 самостійно, без будь якої сторонньої допомоги за належні тільки йому кошти закуповував матеріали, наймав підрядних працівників, здійснював залиття фундаменту та будівництво каркасу будинку із цегли, його утеплення, накриття даху, вставив вікна, проклав електромережу, опалення, провів воду, зробив поли із підігрівом в двох кімнатах, холі та ванній, закінчив внутрішнє оздоблення тощо. Також ним самостійно було здійснено облаштування будинку меблями та технікою, які він брав у кредит. Частина будівельних матеріалів була закуплена ще до початку будівництва, частина у приватних осіб. Всі матеріали, як нові так і Б/У були придбані за готівку, також в зв`язку зі значним проміжком часу з початку будівництва і його закінчення та розглядом справи у суді документи на придбання даних матеріалів не збереглись.

Будівництво спірного будинку було закінчене у 2008 році, оздоблення дому проводилося до 2010 року. З цього часу у спірному будинку постійно проживав покійний брат відповідача - ОСОБА_2 , відповідач вселився до будинку у 2011 році. Він запам`ятав дані обставини, т.я. його 38-й день народження він із друзями та знайомими святкував у вказаному будинку, що підтверджується фотографіями та показаннями свідків.

Що стосується відносин з позивачем ОСОБА_1 - сторони познайомилися у 2008 році та почали зустрічатися. На той момент позивач була зареєстрована у АДРЕСА_5 , але орендувала житло у м. Харкові. Згідно безстрокового трудового договору від 10.08.2010, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вона працювала найманим продавцем товару в магазині відповідача, отримувала заробітні плату. ОСОБА_2 допоміг позивачу відкрити свій бізнес та стати приватним підприємцем, але доходами її не інтересувався, вони проживали кожен сам по собі і у них ніколи не було спільної сім`ї, спільного сімейного бюджету, постійного сумісного проживання та бізнесу, спільного ведення господарства. Вони лише зустрічалися, коли позивач навесні 2011 року повідомила його, що завагітніла. Тоді відповідач прийняв рішення вселити вагітну позивача у належну йому квартиру у АДРЕСА_1 на період вагітності та родів. На той момент будь-які близькі відносини між сторонами припинилися, однак, відповідач матеріально допомагав матері його дитини. При цьому відповідач постійно проживав і вів своє господарство на належні лише йому кошти у новозбудованому домі АДРЕСА_2 .

Син відповідача ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідач підтвердив своє батьківство в органах РАЦС. Тому навесні 2012 року він перевіз позивача із сином до будинку, де проживав сам, щоб спілкуватися із дитиною. Подружніх відносин із ОСОБА_1 він не підтримував, спільного бюджету у них не було, спільного бізнесу і спільного ведення господарства також не було, однак, відповідач вважав за необхідне матеріально утримувати новонародженого сина та його мати.

Подальше таке життя двох чужих людей у одному будинку було неможливе із-за сварок та неприязних відносин, які склалися між сторонами. Тим більше, що у відповідача з`явилася інша жінка ОСОБА_9 , з якою він хотів проживати однією сім`єю. Тому влітку 07.08.2013 позивач була прописана у будинок по АДРЕСА_4 , куди вона фактично і переселилася разом із сином, що підтверджується відміткою в паспорті громадянки України ОСОБА_1 . Будь-які відносини між сторонами були припинені, крім спілкування щодо сина та його матеріального утримання.

Разом з тим, весь час ОСОБА_2 намагався належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до свого сина. Так за найменшої нагоди та дозволу Позивача він проводив з сином відпустки і вихідні дні, відвідував свята у дитсадку, який відвідує його син та інше. Окрім цього, відповідач неодноразово проводив разом зі своїм сином вихідні та робочі дні зі місцем свого мешкання, який постійно був у супроводі матері. Тому фотографії, надані позивачем до судового засідання можуть підтвердити факт проведення сторонами спільного відпочинку, спільної присутності на святкуванні свят, придбання один одному речей, однак, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю; фото, надані позивачем, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом 2007-2016 років усталені відносини, які притаманні подружжю.

Що стосується визнання спільною сумісною власністю транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 - даний транспортний засіб, відповідно до довідки Регіонального центру МВС України у Харківській області від 31.01.2018 - ОСОБА_2 придбав згідно довідки-рахунку ВІА6911057 від 13.08.2014, на транспортний засіб оформлене свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 . Документи, що стали підставою реєстрації 17.09.2014 даного автомобіля, - знищені за терміном зберігання. 22.12.2016 вказаний транспортний засіб зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі Договору, укладеному в ТСЦ 6350/2016/255639 від 22.12.2016. На транспортний засіб оформлене свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерні знаки не змінювались, дочка не оспорювала даний договір, який є на теперішній час чинним. Позивач не є стороною даного договору. Автомобіль придбаний відповідачем на власні кошти у 2014 році, коли будь-які відносини сторін були припинені, крім виховання спільного сина.Тому автомобіль не є спільним майном подружжя і не підлягає розділу між сторонами з виплатою грошової компенсації позивачу. Вимога Позивачки про визнання недійсним договору купівлі - продажу № 6350/2016/255639 від 22.12.2016 є необгрунтованою з підстав зазначених вище.

В судовому засіданні досліджено докази на підтвердження факту сумісного проживання однією сім`єю позивача та відповідача у період 2007-2016 років.

Однак, згідно Витягу з реєстру платників єдиного податку за період 2017 року (а.с.83 т.1) - позивач є приватним підприємцем на 2-й групі оподаткування з місцем реєстрації АДРЕСА_4 . Дані обставини підтверджені випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ФОП ОСОБА_1 від 12.11.2014. Довідкою Слобожанської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області підтверджено, що ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності з 01.04.2009, з місцем реєстрації АДРЕСА_4 . Згідно даних декларацій за 2010 - 2016 рік обсяг виручки від реалізації товарів склав більше 3875000 грн, однак, сума доходу складала 0,00 грн (а.с.85- 98);

згідно безстрокового трудового договору від 10.08.2010, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та найманим працівником продавцем товару ОСОБА_1 , - місцем проживання робітника є у АДРЕСА_5 ( а.с. 99-100).

Суд не приймає у якості належних та допустимих доказів факту сумісного проживання однією сім`єю позивача та відповідача у період 2007-2016 років копії фотографій на а.с.52-79 т.1, т.я. на фото відсутні дати, фотографії, надані позивачем до судового засідання можуть підтвердити факт проведення сторонами спільного відпочинку, спільної присутності на святкуванні свят, придбання один одному речей, однак, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю; фото, надані позивачем, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом 2007-2016 років усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічний аналіз стосується і фотоматеріалів за 2011-2013рр., наданих позивачем (а.с. 112 -117 т.2), т.я. наявна на фото гра дитини не доводить факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю у період 2007-2016 років.

Що стосується відеоматеріалів, наданих позивачем на а.с.80 т.1 - даний доказ не являється належним та допустимим для встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю позивача та відповідача у період 2007-2016 років копії фотографій, т.я. відсутня дата і не встановлене та не підтверджене місце подій відеозапису, на даних записах відповідач грається з дитиною, якого визнає як сина. Однак, у судовому засіданні відповідач теж визнавав себе батьком ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківство не оспорював. Крім того, даний факт не є предметом спору. А також на відео відсутні стосунки сторін по справі як подружжя, нема доказів та кадрів сумісного ведення господарства, сумісного проживання, сумісного бізнесу, сумісної роботи, майна подружжя.

До матеріалів фотозйомки та відео-матеріалів, наданих до судового засідання відповідачем (а.с.223-243,244т.1) - суд також критично відноситься, т.я. не зрозумілий період проведення фото-, відео зйомки, дані матеріали у вигляді роботи на подвір`ї будинку відповідача трактору, його спілкування із собакою, його спілкування із парцівником та виконання будівельних робот працівником, спілкування із знайомими жінками - не можуть у повному обсязі підтвердити відсутність чи наявність факту сумісного проживання однією сім`єю позивача та відповідача у період 2007-2016 років.

В судовому засіданні наявне Повідомлення № 14/42СЕ-20 від 06.05.2020 про неможливість проведення судової будівельно-технічної експертизи експертизи , т.я. позивачем та його представником не надані до установи судової експертизи необхідні документи, а саме технічний паспорт, проектно-технічна документація, виконавча документація на домоволодіння по АДРЕСА_2 , що унеможливлює проведення даної експертизи.

Тобто, при цьому до судового засідання позивачем не надано жодних належних та допустимих письмових доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу на час придбання спірного майна за спільні кошти: відсутні чеки та накладні, квитанції, платіжки на і`мя позивача для придбання будівельних матеріалів при сумісному будуванні дому по АДРЕСА_2 (хоча позивач посилалася, що будувала дім сумісно з відповідачем, була там господинею, вела сумісне господарство), не надані докази на придбання будь-якого спільного подружнього майна у період 2007-2016 років, немає квитнацій сплати комунальних послуг на і`мя позивача щодо житла - де проживала спільна сім`я; відсутні матеріали медицинської картки позивача і отримання нею поштової кореспонденції, де вказана адреса сумісного проживання сім`ї позивача і ОСОБА_2 , відсутні дані про витрату позивачем 10000 доларів США в господарстві ОСОБА_2 на сумісні потреби, для придбання сумісного майна. Із матеріалів справи місце проживання та реєстрації позивача не співпадає із місцем проживання її сім`ї із ОСОБА_2 . Також позивач по справі не довела у судовому засіданні сумісну роботу та бізнес із відповідачем у період 2007-2016 років. Що стосується налогових декларацій позивача у спірний період із вказанням ступеня її доходів - дані докази у сукупності із іншими матеріалами справи можуть підтвердити лише матеріальний стан позивача, однак не являються належними доказами факту постійного сумісного проживання однією сім`єю позивача і відповідача.

Суд ураховує Повідомлення № 14/42СЕ-20 від 06.05.2020 про неможливість проведення судової будівельно-технічної експертизи експертизи відносно житлового будинку по АДРЕСА_2 , т.я. позивачем не надані до установи судової експертизи необхідні документи, а саме технічний паспорт, проектно-технічна документація, виконавча документація на домоволодіння по АДРЕСА_2 , що унеможливлює проведення даної експертизи та підтверджує ті обставини, що позивач не приймала участь у веденні сумісного господарства сім`ї у вигляді будування спільного дому, в противному разі у неї мали бути документи і їх копії щодо будівництва дому.

За таких обставин суд аналізував показання свідків ОСОБА_10 , відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , як показали що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали однією сім`єю у період 2007-2013 років, причому 5 років у АДРЕСА_1 , сумісно будували житловий дом по АДРЕСА_2 , переїхали проживати у новобудову у 2012 році. Однак, у 2013 році у відповідача з`явилась інша жінка, тому вони із ОСОБА_1 посварились, і з літа 2013 року вона проживає у АДРЕСА_4 , де і зареєстрована, відповідач їй матеріально допомагає. Свідки підтвердили факт наявності сім`ї між позивачем та відповідачем зі слів позивача ОСОБА_1 , а також т.я. були присутні на святах, хрестинах сина відповідача, у вихідні, де була присутня і позивач разом із сином. Однак, суд критично відноситься до показань свідків та не приймає їх до уваги, т.я. свідки нічого не змогли пояснити щодо ведення спільного господарства ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , з чого дане господарство складалося, який був сумісний бюджет сім`ї, із яких коштів він складався, як сторони сумісно будували новозведений дом, які були права і обов`язки кожного з подружжя в сім`ї, яке майно подружжя разом придбало для сім`ї, яким був матеріальний стан сторін та який вклад сторони робили у сумісне господарство відповідно свого матеріального стану та чим це доведено по справі. Фактично свідки бачили сумісне спілкування сторін на власні очі лише у момент святкувань та вихідних, що не може підтвердити факт усталених постійних відносин, які притаманні подружжю.

Суд аналізував показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 у судовому засіданні. Свідки показали, що у період 2008 року ОСОБА_2 на свої та займані у свідків реально конкретні кошти самотужки і за допомогою робітників збудував з «0» житловий будинок по АДРЕСА_2 . Відповідач сам керував роботами та працівниками, придбав будівельні матеріали, оплачував виконану працівниками роботу, перевіряв якість робот. Внутрішнє оздоблення дому проводилося до 2012 року. При цьому ОСОБА_1 не виконувала ніяких робот у господарстві. При цьому хрестини сина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проходили у 2012 році в уже збудованому домі по АДРЕСА_2 . Свідок ОСОБА_15 , який часто бував у свого брата ОСОБА_2 - підтвердив, що позивач із дитиною проживала у будинку з період 2012-літа 2013 року. Однак, сім' між сторонами не було. ОСОБА_1 часто сварилася із відповідачем, т.я. у ОСОБА_2 зявилась інша жінка. Тому фактичним постійним місцем проживання ОСОБА_1 із дитиною був будинок по АДРЕСА_4 . туди вона перевозила свої носильні речі, там проводила ремонт дому, де вона і зареєструвалась з 2013 року, коли будь-які відносини сторін припинились на грунті гостро неприязних відносин, крім матеріального утримання сина з боку відповідача та спілкування батька із сином. Ніякого подружного спільного майна у сторін в будинку не було, вони його не ділили навіть у 2013 році, тобто після закінчення спілкування. Суд приймає до уваги дані показання свідків, т.я. вони не протирічать всім матеріалам справи.

Таким чином, у даному судовому засіданні позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу на період 2007-2016 років, подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Що стосується визнання спільною сумісною власністю транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 - даний транспортний засіб, відповідно до довідки Регіонального центру МВС України у Харківській області від 31.01.2018 (а.с. 126 т.1) - ОСОБА_2 придбав згідно довідки-рахунку ВІА6911057 від 13.08.2014, на транспортний засіб оформлене свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 . Документи, що стали підставою реєстрації 17.09.2014 даного автомобіля - знищені за терміном зберігання. 22.12.2016 вказаний транспортний засіб зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі Договору, укладеному в ТСЦ 6350/2016/255639 від 22.12.2016. На транспортний засіб оформлене свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерні знаки не змінювались (а.с. 126- 136 т.1).

Однак, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну автомашину) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що автомашина придбана відповідачем у 2014 році, коли будь-які відносини і ведення спільного господарства та сумісного бюджету між сторонами були відсутні з літа 2013 року.

Крім того, суд вирішував позов у частині визнання недійсним договір купівлі-продажу №6350/2016/255639 від 22.12.2016 транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Суд критично відноситься до такого доказу, як Звіт про оцінку майна транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 , вартістю 261900 грн.( а.с.198 т.1), т.я. Звіт не є належним, допустимим та достовірним доказом, так як прямо суперечить ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», тому що оцінка проведена без договору (ч. 1 ст. 7, ст. 10-11 Закону про оцінку); підставою оцінки було замовлення ОСОБА_1 , яка не є власником майна, у судовому засіданні власники майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пояснили, що не надавали автомобіль на дослідження, дослідження проведено без допустимих документів на автомобіль та на підставі тих документів, які витребував суд; однак, на дослідження спеціалісту оригінали документів суд не передавав, копії документів суд не посвідчував, тому доказ отриманий з порушенням порядку, встановленого законом; звіту про оцінку майна як такого немає (ст. 12 Закону про оцінку).

Згідно Виснову (акту) експертної оцінки від 01.02.2019 (а.с. 95 т.2) - вартість транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 складає 184576,00 грн. на момент 01.02.2019. Даний доказ як неналежний та недопустимий суд не приймає до уваги, т.я. доказ отриманий з порушенням порядку, встановленого законом; звіту про оцінку майна як такого немає (ст. 12 Закону про оцінку); зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна; ЗУ про оцінку не містить такого документа, як «висновок (акт) експертної оцінки».

Належним та допустимим доказом по справі є Висновок авто товарознавчої експертизи № 5765, проведеної Харківським НДІСЕ від 26.07.2019 де вказано, що вартість транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 складає 114726,01 грн на момент 05.07.2019 (а.с. 146 -157 т.2).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб Позивач набула права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Однак,за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і відсутності факту визнання автомобілю сумсним майном подружжя -відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, ст. 368 ЦК України щодо визнання недійсним спірного договору про відчуження автомобілю з підстав ненадання згоди одного з подружжя на відчуження вказаного автомобілю у 2016 році.

Суд у даному разі вважає позивача неналежною стороною, т.я. ОСОБА_1 не є стороною за спірним договором, а дійсні сторони договору у судовому засіданні його не оспорюють, претензій і позовних вимог до суду не надали. Договір купівлі - продажу спірного транспортного засобу у відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України є чинним, а вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі - продажу №6350/2016/255639 від 22.12.2016 необгрунтованою.

Щодо стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки ОСОБА_1 в спільному сумісному майні, а саме транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 в розмірі 130 950,00 грн.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша,- друга, четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Що повністю узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2811 цс 15, яка повинна враховуватись судом при виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідної норми права.

У даному разі відповідач ОСОБА_2 не вніс на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного майна - а саме транспортного засобу марки Мitsubishi Padjero Sport TD, 2000 року випуску, об`єм двигуна 2477 куб.см., державний номер НОМЕР_2 в розмірі 130 950,00 грн. Дане майно не визнано сумісною власністю подружжя, договір відчуження автомашини у 2016 році не визнаний судом недійсним. Тому суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобілю, як подружного сумісного майна.

Таким чином, суд, надаючи належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу та набуття ними у спірний період у власність автомобілю під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці та за спільні кошти. Тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Крім того, позивач також просила стягнути з ОСОБА_2 15 000 грн. витрат на правову допомогу. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати

Оплата витрат, на професійну правничу допомогу входить до складу судових витрат, перелік яких містить ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України. В якості доказів на підтвердження підстав для відшкодування 15 000 грн. позивач надала копію договору «про надання правової допомоги (юридичних послуг)» № 27/7 від 27.07.2017.

Статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У правилах адвокатської етики від 09 червня 2017 року, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року зазначається, що гонораром є форма винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

З договору «про надання правової допомоги (юридичних послуг)» № 27/7 від 27.07.2017 не вбачається, що Позивач сплатила 15 000 грн. як гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою. Порядок обчислення суми оплати за юридичні послуги, складові її формування, акти приймання-передачі названих послуг на підтвердження отримання клієнтом послуг Позивачем не надані.

На підставі та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-78, 141, 259 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна сумісним майном подружжя, визнання договору недійсним та стягнення грошової компенсації» - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Н. Ю. Кононихіна