КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/5874/19
Провадження № 2/552/85/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.07.2020 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Ольховської М.М., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Калько В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

22.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на початку вересня 2016 до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням надати в борг кошти у розмірі 4 372 942 грн. Він погодився, однак оскільки у нього були відсутні такі кошти у готівці вони дійшли домовленості, що він перераховуватиме ОСОБА_2 вказані кошти протягом вересня, жовтня та листопада 2016року , а по закінченню отримання коштів вони укладуть договір позики та посвідчать нотаріально. З вересня по листопад 2016 з його карткового рахунку № НОМЕР_1 та карткового рахунку № НОМЕР_2 перераховано ОСОБА_2 в рахунок позики кошти у розмірі 4 372 942 грн. Здійснивши останні перерахування вони звернулись до нотаріальної контори для посвідчення договору позики, однак їм повідомили , що за посвідчення такого договору необхідно сплатити 1% державного мита від суми позики, а також додатково вказати істотні умови договору ( строк повернення та умови повернення). ОСОБА_2 відмовився укладати договір позики. У 2019 році на підставі ухвали Октябрського районного суду м. Полтави ПАТ КБ « Приватбанк» надав довідку про рух коштів та про отримання ОСОБА_2 від нього коштів у розмірі 4 372 942 грн, а 21.01.2019 він звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути безпідставно отримані кошти у вказаному розмірі. ОСОБА_2 отримані від нього кошти не повернув. Зазначав, що відповідач безпідставно утримує у себе його кошти та посилаючись на вимоги ст. 1212 ЦК України просив стягнути з відповідача на його користь 4 372 942 грн та витрати по справі.

Провадження у справі відкрито 07.11.2019 за правилами загального позовного провадження.

26.11.2019 відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Категорично заперечував факт існування домовленостей про позику та отримання від ОСОБА_3 позики у вказаному розмірі. Зазначав, що між ними були дружні відносини, ОСОБА_1 працював директором ТОВ « Мультіплат», засновником якого був він. Він довіряв ОСОБА_1 та неодноразово давав йому кошти, які він повертав шляхом надання йому довіреності на зняття коштів з його депозитного рахунку. Видана ОСОБА_1 довіреність на його ім`я давала йому право на повний доступ, зняття та розпорядження коштами , що перебували на депозитних рахунках ОСОБА_1 . Заперечував безпідставність отримання ним коштів.

27.01.2020 ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги.

Зазначав, що на початку вересня 2016 до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням надати в борг кошти у розмірі 4 372 942 грн. Він погодився, однак оскільки у нього були відсутні такі кошти у готівці вони дійшли домовленості, що ОСОБА_2 отримає цей розмір коштів з його рахунків протягом вересня - листопада 2016 року , а коли він отримає всю суму, то вони кладуть договір позики і посвідчать його нотаріально. На підставі цих домовленостей відповідач отримав з його банківських рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 4 372 942 грн, після чого відмовився від укладання договору позики та його нотаріального посвідчення. Посилаючись на норми ст. 1006 ЦК України зазначав, що повірений зобов`язаний негайно передавати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. В уточненій позовній заяві позивач доповнив підстави для стягнення коштів, та просив стягнути зазначену суму коштів з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, а також на підставі ст. 1006 ЦК України,

03.02.2020 задоволена заява ОСОБА_1 про забезпечення позову.

06.02.2020 задоволена заява ОСОБА_1 про витребування доказів.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги повністю. Пояснив, що дійсно на прохання відповідача він погодився позичити йому кошти у розмірі 4 372 942 грн у вересні 2016 року та на виконання вказаних домовленостей дозволив відповідачеві знімати кошти з його депозитних рахунків . Між ними відбулася домовленість про те, що після отримання усіх коштів, вони укладуть договір позики та посвідчать його нотаріально. Однак відповідач відмовився від укладення договору позики, кошти йому не повернув. Пояснив, що відповідач зняв з його депозитних рахунків 1 875 200 грн по довіреності, а решту коштів , які були у нього в наявності, він сам особисто перерахував на банківську картку відповідача. Посилаючись на безпідставність отримання відповідачем коштів, та на те, що кошти отримані відповідачем з його депозитного рахунку по довіреності просив стягнути з відповідача 4 372 942 грн, а також витрати по справі.

ОСОБА_1 , за його клопотанням , був допитаний під час розгляду справи як свідок. Будучи допитаним як свідок, надав суду аналогічні пояснення та повідомив, що після досягнення домовленості з відповідачем про позику, відповідач зняв з його депозитних рахунків 1 875 200 грн по довіреності, а решту коштів , які були у нього в наявності, він сам особисто перерахував на картку відповідача. При цьому пояснив, що він перераховував кошти на банківську картку відповідача, як позику.

Представник ОСОБА_1 адвокат Ольховська М.М. підтримала позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на користь позивача 4 372 942 грн з підстав, передбачених ст.. 1212, 1006 ЦК України. Просила врахувати при вирішенні спору правові висновки Верховного суду у справі № 495/2442/16-ц постанова від 14.04.2020, №922/3412/17 постанова від 20.11.2018 , № 536/378/15 постанова від 07.03.2018.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що позивач у грудні 2016 року позичив у нього кошти у розмірі 4 425 106 грн. Договір позики між ними укладався у письмовій формі. Так як ОСОБА_1 не повернув його борг, він звертався до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом про стягнення боргу. Рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанції його позовні вимоги були задоволені, стягнуто з ОСОБА_1 на його користь суму боргу у розмірі 4 393 326 грн. З метою уникнення повернення боргу ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, та просить стягнути з нього 4 372 942 грн , що приблизно відповідає сумі боргу. Відповідач категорично заперечував ту обставину, що він просив у позивача у борг вказану суму коштів та отримав їх від позивача як позику. Не заперечуючи факт отримання по довіреності коштів з депозитного рахунку позивача , зазначав, що вони працювали разом, він був засновником підприємства, а позивач директором підприємства. Позивач видав йому довіреності на повне розпорядження його депозитними рахунками в АТ КБ «Приватбанк», які є дійсними і на час розгляду справи. Кошти по довіреності він отримував в рахунок повернення боргу ОСОБА_1 перед ним.

Представник відповідача, адвокат Калько В.В., заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що жодного доказу у підтвердження того, що між сторонами укладався договір позики на суму 4 372 942 грн матеріали справи не містять. Під час розгляду справи в Октябрському районному суді м. Полтави за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, ОСОБА_1 у запереченнях на позов, апеляційних та касаційних скаргах зазначав, що він працював директором ТОВ «Мультіплат» засновником якого був ОСОБА_2 .. Кошти від діяльності підприємства зараховувались на рахунок ТОВ «Мультіплат» відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк» та за вказівкою ОСОБА_2 частково перераховувались на його депозитні рахунки, з яких ОСОБА_2 на підставі виданих ним довіреностей знімав кошти.

Заслухавши учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи , надані сторонами докази, а також цивільні справи №554/445/17, №552/3846/17 суд керується наступним.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та беручи до уваги саме обов`язок сторін довести ті обставини на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд розглядає справу за наявними у ній доказами.

Статтею 1046 ЦК України передбачено:1. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачена форма договору позики, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивач не надав суду жодного доказу у підтвердження того, що між ним та відповідачем відбулась домовленість про укладення договору позики, що договір позики відбувся , та що в рахунок позики ОСОБА_2 отримав від позивача 4 372 942 грн..

Виписки по картковим рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 , що відкриті в АТ КБ «Приватбанк» на ім »я ОСОБА_1 ( т. 1 а.с. 204-216) не містять інформації, що частина депозиту видавалась ОСОБА_2 на підставі довіреності виданої на його ім`я ОСОБА_1 чи шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача. Ці виписки містять лише інформацію про те, коли поповнювались вказані депозитні рахунки, розмір суми поповнення, та коли і в якому розмірі відбувалась видача коштів з цих рахунків, а інформація про те кому видавались кошти, та на якій правовій підставі відсутня.

Отже виписки по депозитним рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 , що відкриті в АТ КБ «Приватбанк» на ім »я Петровського О ОСОБА_5 , не є доказом підтвердження отримання ОСОБА_2 по довіреності, чи будь-яким іншим шляхом, від ОСОБА_1 4 372 942 грн

Допитаний як свідок ОСОБА_1 наполягав на тому, що відповідач ОСОБА_2 зняв з його депозитних рахунків ( карткових рахунків ) № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 , що відкриті в АТ КБ «Приватбанк» 1 875 200 грн по довіреності, а решту коштів ОСОБА_1 сам особисто перерахував на картку відповідача ОСОБА_2 . При цьому пояснив, що він перераховував кошти як позику ОСОБА_3 .

Застосовуючи просту арифметичну дію слід зробити висновок, що позивач ОСОБА_1 наполягає на тому, що він перерахував сам особисто на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 2 497 742 грн ( 4 372 942 грн - 1 875 200 грн = 2 497 742 грн ), а 1 875 200 грн ОСОБА_2 зняв з його карткових рахунків по довіреності.

При цьому жодного доказу у підтвердження переказу коштів у розмірі 2 497 742 грн на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 позивач не надав.

ОСОБА_1 не зміг пояснити коли та яким чином він сам особисто перераховував 2 497 742 грн на картковий рахунок ОСОБА_2 . Більш того ОСОБА_1 взагалі не міг пояснити скільки карткових чи депозитних рахунків він мав в АТ КБ «Приватбанк», чи перераховував він кошти ОСОБА_2 готівкою, чи через банківську установу.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Оскільки позивач наполягає на тому, що ОСОБА_2 отримував кошти з його карткових рахунків на підставі виданих ним довіреностей , що не заперечується відповідачем ОСОБА_2 , то ці кошти не є безпідставно набутими, оскільки отримані за наявності правової підстави, тобто довіреностей від 14.09.2016 та від 21.07.2016, що видані ОСОБА_1 на повне розпорядження його картковими рахунками № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 .

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Наявність довіреностей, що видана позивачем відповідачеві, на повне розпорядження коштами позивача на його особистих карткових рахунках є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18).

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя ( ч. 1 ст. 1000 ЦК України).

Ч. 2 ст. 1000 ЦК України передбачено, що договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Ст. 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Із довіреностей виданих ОСОБА_1 14.09.2016 та 21.07.2016 на ім`я ОСОБА_2 убачається, що позивач надав право ОСОБА_2 за нього розписуватися та виконувати всі дії та формальності, що пов`язані з цим дорученням. Строк дії довіреностей встановлений строком дії вкладів .

ОСОБА_1 не навів жодного доказу у підтвердження того , що надав ОСОБА_2 необмежене право на розпорядження його картковими рахунками, для виконання ОСОБА_2 на його користь доручення обумовленого договором чи домовленістю між ними, або здійснення будь-які юридичних дій в його інтересах.

Жодного доказу у підтвердження того, коли та у якому розмірі ОСОБА_2 , на підставі виданих довіреностей , отримував з карткових рахунків позивача коштів в рахунок виконання будь-якого доручення позивача суду не надано.

Ч. 1 ст. 13 ЦК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених не вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 4 372 942 грн з двох підстав, як безпідставно отримані кошти ( ст. 1212 ЦК України) , та підстав, передбачених ст. 1006 ЦК України.

При цьому позивач взагалі не зазначав, та не надав суду жодного доказу про те, коли та в якому розмірі відповідач безпідставно заволодів його коштами та в якому розмірі повинен повернути їх, в розумінні ст. 1212 ЦК України , а також коли і в якому розмірі відповідач отримав кошти позивача як повірений на виконання будь-яких юридичних дій позивача, що зобов`язує його повернути отримані кошти після виконання доручення.

Посилання позивача на те, що він перераховував відповідачеві кошти в рахунок домовленості між ними про надання відповідачеві позики у розмірі 4 372 942 грн також не підтверджено жодними належними доказами.

Враховуючи викладене слід дійти до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.259, 263, 265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , прож. АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , прож. АДРЕСА_2 .

Суддя Л.М. Васильєва