Постанова

Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа № 645/9573/15-ц

провадження № 61-19747св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Лиска Павло Олександрович, на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова

від 17 лютого 2016 року у складі судді Федорової О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення відсотків за договором позики, 3 % річних і неустойки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2003 року між ним та

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали від нього позику у розмірі

6 860 доларів США, на строк до 13 серпня 2005 року у порядку та в строки, визначені додатком № 1 до договору позики.

Для забезпечення виконання відповідачами зобов`язань за договором позики, цього ж дня між ним та ОСОБА_5 укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручився за повернення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 одержаних ними у позику грошових коштів.

Відповідачі не виконали своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення йому грошових коштів, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Зазначав, що рішенням Апеляційного суду Харківської області

від 22 березня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2012 року, рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Харкова від 06 грудня 2011 року змінено.

Позов ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики

від 13 серпня 2003 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 13 серпня

2003 року у сумі 65 631,97 грн.

У частині стягнення з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 інфляційних витрат, неустойки за невиконання грошового зобов`язання та про звернення стягнення на предмет застави - квартиру

АДРЕСА_1 відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказував, що відповідачі продовжували не виконувати свої зобов`язання

з повернення суми позики вже у визначеному судовим рішенням розмірі, тому він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав кредитора.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2013 року з відповідачів стягнуто солідарно на його користь відсотки за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) у сумі 5 436 грн, неустойку за прострочку повернення боргу у сумі 36 500 грн, та судові витрати у сумі 13 979 грн.

Проте відповідачі й надалі не виконували належним чином своїх зобов`язаннь.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно

з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь відсотки за користування коштами з 28 квітня 2012 року

по 17 листопада 2015 року в сумі, еквівалентній 3 078 доларів США, інфляційні за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі, еквівалентній 12 171 доларів США, 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року в сумі, еквівалентній 731 доларів США, та неустойки за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року у розмірі 129 800 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту процентів за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період

з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року у сумі 81 567,10 грн, інфляційних за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі

322 072,08 грн, три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року у сумі

19 343,91 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 430,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі по

1 164,99 грн з кожного.

У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначена судовим рішенням суму заборгованості відповідачами позивачеві в повному обсязі не сплатили, примусове стягнення боргу за виконавчими листами

не проведене, тому позовна вимога ОСОБА_1 про солідарне стягнення з відповідачів суми процентів за користування позикою у розмірі 81 567,10 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів інфляційних витрат

та 3 % річних, то вони теж є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Встановлений договором позики від 13 серпня 2003 року вид забезпечення виконання зобов`язання у вигляді неустойки у розмірі 100 грн за кожен день прострочення не відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_11 задоволено частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо солідарного стягнення заборгованості за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків

за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року в сумі

81 567,10 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким

у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

У частині стягнення інфляційних витрат за період з червня 2013 року

по жовтень 2015 року в сумі 322 072,08 грн та 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року у сумі 19 343,91 грн змінено.

Зменшено розмір інфляційних втрат за період з червня 2013 року

по жовтень 2015 року з 322 072,08 грн до 40 940,33 грн.

Зменшено розмір 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу

за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року з 19 343,91 грн

до 5 845,33 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінено розподіл судових витрат, а саме:

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 751,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4 538,62 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 08 червня 2012 року, визначена сума позики

у гривневому еквіваленті у розмірі 54 777,10 грн, згідно з курсом НБУ, встановленим на час ухвалення, а саме 22 березня 2012 року. За таких обставин нарахування інфляційних втрат та 3 % річних повинно проводитися саме із цієї суми 54 777,10 грн, тому рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року у сумі 81 567,10 грн - підлягає скасуванню

з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322 072,08 грн

та 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28 квітня

2012 року по 17 листопада 2015 року в сумі 19 343,91 грн - підлягає зміні,

а саме зменшенню розміру інфляційних втрат за спірний період

з 322 072,08 грн до 40 940,33 грн та зменшенню розмір 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу з 19 343,91 грн до 5 845,33 грн.

Рішення суду першої інстанції оскаржувалось до апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року в сумі 81 567,10 грн, інфляційних втрат за період з червня

2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322 072,08 грн та 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28 квітня

2012 року по 17 листопада 2015 року в сумі 19 343,91 грн, тому в іншій частині рішення першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Лиска П. О., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 08 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2020 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили фактичних обставин справи, безпідставно застосували положення статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки

у відповідачів взагалі відсутня заборгованість, у зв`язку із чим відсутня сума, на яку можна нараховувати інфляційні витрати, та 3 % річних.

Також суди не врахували факт продажу квартири, яка перебувала

у заставі до основного зобов`язання, за 100 000,00 грн.

Вважає, що оскільки до розміру основної заборгованості сплив строк позовної давності, то неможливо нарахувати розмір інфляційних витрат

та 3 % річних.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є. В., зареєстрований у реєстрі за № 1996, згідно з умовами якого останні отримали у борг грошові кошти в розмірі 6 860 доларів США строком повернення до 13 серпня 2005 року, в порядку та строки, визначені додатком № 1 до договору позики.

Для забезпечення виконання позичальника взятих на себе зобов`язань

за договором позики, 13 серпня 2003 року між ОСОБА_1

та ОСОБА_5 , укладений договір поруки, згідно з умовами якого останній поручився перед ОСОБА_1 за повернення позичальниками отриманих коштів за договором позики.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання не виконали, грошові кошти у встановлений договором строк не повернули.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року у справі № 2029/2-656/11 у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , третя особа - ОСОБА_12 , про стягнення боргу за договором позики від 13 серпня 2003 року в загальній сумі 334 094,80 грн, про звернення стягнення

на предмет застави - квартиру

АДРЕСА_2 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2012 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року змінено.

Позов ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики

від 13 серпня 2003 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 13 серпня

2003 року у сумі 65 631,97 грн.

У частині стягнення з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 інфляційних витрат, неустойки за невиконання грошового зобов`язання та про звернення стягнення на предмет застави - квартиру

АДРЕСА_1 відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова

від 24 травня 2013 року у справі № 2033/5916/12-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто солідарно

з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 на його користь проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 5 436 грн, неустойку за прострочення повернення відповідачами боргу в сумі

36 500 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до інформаційної довідки Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Фрунзенського ВДВС ХМУЮ) від 28 липня 2015 року № 9046/12-30, станом на 24 липня 2015 року з ОСОБА_4 солідарно стягнуто на рахунок Фрунзенського ВДВС ХМУЮ 9 015,83 грн, з яких сума коштів, нарахована

на користь ОСОБА_6 , становить 7 673,84 грн.

Крім того, відповідно до інформаційної довідки Фрунзенського ВДВС ХМУЮ від 28 липня 2015 року № 9045, станом на 24 липня 2015 року з ОСОБА_3 на рахунок Фрунзенського ВДВС ХМУЮ солідарно стягнуто 9 978,40 грн,

з яких сума коштів, нарахована на користь ОСОБА_13 , становить

8 108,41 грн.

Також у рахунок погашення боргу відповідачів на рахунок представника позивача від Фрунзенського ВДВС ХМУЮ надійшли два платежі:

30 вересня 2015 року від ОСОБА_3 у сумі 3 208,46 грн та 22 жовтня

2015 року від ОСОБА_10 у сумі 2 054,19 грн.

Таким чином, загальна сума коштів, яка фактично стягнута з ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , становить 21 044,90 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат

Лиска П. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання не виконали, грошові кошти у встановлений договором строк не повернули.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Право позичальника нараховувати відсотки за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред`явлення вимоги до позичальника згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18).

Судом встановлено, що відповідно до спірного договору позики, позику надано строком до 13 серпня 2005 року.

Таким чином, право позичальника нараховувати відсотки із розрахунку облікової ставки НБУ за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку, тобто з 14 серпня 2005 року.

ОСОБА_1 просить стягнути відсотки за користування позикою

за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року, тобто поза межами строку дії спірного договору позики.

За таких обставин, правильним є висновок апеляційного суду про те, що позовні вимоги щодо стягнення відсотків за користування позикою задоволенню не підлягають, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання

і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права

та інтересу, який полягає у відшкодуванні (компенсації) матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності

за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути інфляційні втрати та 3 % річних, що нараховані на суму позики -

6 860 дол. США.

Апеляційний суд, встановивши, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2012 року, визначена сума позики у розмірі 54 777,10 грн, згідно з курсом НБУ, встановленим на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, а саме 22 березня 2012 року, дійшов правильного висновку, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних повинно проводитися саме із цієї суми - 54 777,10 грн, та з урахуванням зазначеного правильно зменшив суму інфляційних витрат та 3 % річних.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи,

до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить

за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на те, що до розміру основної заборгованості сплив строк позовної давності, тому неможливо нарахувати розмір інфляційних витрат та 3 % річних, є безпідставними та зводяться

до неправильного розуміння заявником норм матеріального права.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Лиска Павло Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк