ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1207/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/8704/15 Категорія: 310030000 Казидуб О.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Друга Черкаська державна нотаріальна контора про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Друга Черкаська державна нотаріальна контора про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що з 2003 року по 2011 рік вона проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила від ОСОБА_6 сина - ОСОБА_7 , але дані про батька дитини у свідоцтві про народження вказані на підставі ст.135 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) з її слів. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Позивач також зазначила, що висновком дослідження ДНК від 22 грудня 2006 року встановлено біологічне батьківство ОСОБА_6 щодо дитини ОСОБА_8 . Вважала, що ОСОБА_9 є спадкоємцем першої черги за законом, а за наявності заповіту - має право на обов`язкову частку у спадщині. За таких обставин просила суд встановити факт, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ним право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_6 .

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що на момент смерті ОСОБА_6 у нього відсутнє спадкове майно, єдиним своїм спадкоємцем він призначив свою дружину ОСОБА_3 , відповідачі спадщину не приймали та до нотаріальної контори з цього питання не зверталися. Також суд зазначив, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в період з 2003 по 2010 роки не доведено, а довідка про результати тесту ДНК ТОВ «Євролаб» та звіт по тесту на родинні відносини «ДНК ЦЕНТР» та результату аналізу ДНК « Центр ДНК Тестування в Україні » не є висновками судового експерта, а використання письмових доказів замість висновку експерта для доведення факту біологічного походження однієї особи від іншої є недопустимими. При цьому суд зазначив, що допустимими засобами доказування цієї обставини є висновок судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, але при цьому відсутня згода відповідачів на проведення ексгумації трупа ОСОБА_6 , без якої суд не може призначити посмертну судово-генетичну експертизу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважаючи що суд неповно з`ясував всі істотні обставини у справі та допустив порушення норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, та просив скасувати рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, призначити по справі посмертну судову-медичну молекулярно-генетичну експертизу та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційні вимоги представник позивача мотивував тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 ід 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якою встановлено, що у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, на ст.ст.10,11,60,212 та 214 ЦПК (ст.ст. 224-226 ЦПК - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов`язки сторін. Також, зазначив, що у разі необхідності мають бутим посилання на Конституцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23.02.2006 р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Ухвалами суду першої інстанції від 13 січня 2016 року та 27 травнея 2016 року було задоволено клопотання позивача та призначено у справі судово-медичні молекулярно-генетичні експертизи в тому числі повторну, щодо встановлення родинних зв`язків між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , як між братом та сестрами, а також до проведення вказаних експертиз була залучена ОСОБА_1 .

Проте, суд першої інстанції звіт експерта «ДНК ЦЕНТР» (м.Одеса, вул.Бугаївська,35, офіс 214), відповідно до якого встановлено ймовірність родинних зв`язків між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 26,34465623%, та звіт експерта «Центр ДНК Тестування в Україні» (ФОП ОСОБА_12 , АДРЕСА_1 ), яким встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є зведеними братом та сестрою з вірогідністю 99,96%; ОСОБА_10 та ОСОБА_4 є зведеними братом та сестрою з вірогідністю 99,99998%, які були проведеннні на підставі ухвал суду першої інстанції, оцінив критично та не взяв до уваги результати проведених досліджень при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначивши при цьому, що вони не є висновками експертів оскільки не відповідають вимогам чинного законодавства. Однак, апелянт не погоджується з такими висновками суду, оскільки саме судом першої інстанції ухвалами від 13 січня 2016 року та 27 травня 2016 року було призначено по даній справі судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу та відповідно повторно призначено проведення такої експертизи, і при цьому судом було визначено експертні установи для проведення такої експертизи, та попереджено експертів про кримінальну відповідальність і позивач повністю оплатила проведення цих експертиз, а тому, на думку апелянта, вони мали бути враховані при прийнятті оскаржуваного рішення. Також вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги і результати дослідження, проведеного ТОВ «Євролаб», яким підтверджено біологічне батьківство ОСОБА_6 щодо ОСОБА_10 .

Апелянт, зазначив, що позивач двічі заявляла клопотання про призначення посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, однак вони безпідставно були відхилені судом. Однією із підстав для відмови у задоволенні клопотання позивача про призначення посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи суд визнав відсутність згоди відповідача на проведення ексгумації трупа померлого ОСОБА_6 , однак при цьому не взяв до уваги приписи ст.146 ЦПК України щодо ухилення особи від проведення експертизи та не врахував позицію Європейського суду з прав людини викладену у рішенні від 13 липня 2006 року у справі «Яггі проти Швейцарії» з цього приводу.

Разом з тим, апелянт зауважив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказує на те, що використання інших доказів, окрім висновку експерта для доведення факту біологічного походження однієї особи від іншої є недопустимим, і при цьому судом було відмовлено у призначенні по даній справі посмертної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, що є порушенням ч.4 ст.10 ЦПК України, і чим позбавив позивача на отримання належного доказу для обгрунтування позовних вимог.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_13 подав заперечення, просив постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року без змін, оскільки вважає, що позов пред`явлено виключно до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , які не є належними відповідачами у даній справі, оскільки не є спадкоємцями, які прийняли спадщину, а також те, що позивач не зверталася до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача або залучення у якості співвідповідача територіальну громаду в особі відповідного органу місцевого самоврядування (т.3 а.с.76-81).

Вказане рішення суду було предметом перегляду в апеляційній та касаційній інстанціях.

Так, постановою апеляційного суду Черкаської області від 07 серпня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року без змін. Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, керувався також тим, що позивач не довела, що в діях відповідачів наявні ознаки перешкоджання або ухилення від виконання ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2017 року про призначення судової-медичної молекулярно-генетичної експертизи, не надала доказів, що з часу призначення експертизи нею вживалися заходи по виконанню ухвали суду, а також позивач з часу призначення експертизи, не повідомляла апеляційний суд про те, що відповідачі ухиляються або перешкоджають проведенню експертизи (т.3 а.с.183-189).

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Апеляційного суду Черкаської області від 07 серпня 2018 року скасовано та передано справу на новий розгляд до апеляційної інстанці. Підставами для скасування постанови апеляційної інстанції слугувало те, що суд не врахував, що відхилення доказового значення ДНК-тестів лише з тих мотивів, що вони не є висновками судового експерта, є помилковим, тому наявні у справі висновки ТОВ «Євролаб», «ДНК ЦЕНТР» та «Центр ДНК Тестування в Україні» підлягають належній оцінці з іншими доказами в їх сукупності; не надав оцінку діям сторін, які призвели до неможливості проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, як в суді першої інстанції, так під час апеляційного перегляду справи, тобто якою саме стороною такі дії вчинені та в чому вони виражалися, із вирішенням питання наявності підстав для застосування відповідних наслідків, визначених у ст.109 ЦПК України (т.4 а.с.51-54).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів для підтвердження позавних вимог про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_10 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , що стверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.17).

Згідно довідки Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м.Києва від 16 вересня 2008 року, відомості про батька дитини ОСОБА_10 записані за вказівкою матері згідно з ч.1 ст.135 СК України (т.1 а.с. 18).

Згідно актового запису про смерть №1985 від 22 серпня 2011 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.21).

Відповідно до заповіту від 13 липня 2007 року померлий ОСОБА_6 призначив єдиним своїм спадкоємцем свою дружину ОСОБА_3 (т.1 а.с.57).

Після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини до Другої Черкаської держаної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 , як мати малолітньої дитини ОСОБА_10 , вказуючи, що батьком дитини є померлий ОСОБА_6 (т.1 а.с. 47).

Відповідачами у справі є дружина та діти померлого ОСОБА_6 , які не визнають факту батьківства і заперечують проти права ОСОБА_10 на спадкування.

Позивачем ОСОБА_1 надана довідка про результати тесту ДНК ТОВ «Євролаб» на підтвердження батьківства ОСОБА_6 щодо малолітнього ОСОБА_7 , виконаного за зверненням ОСОБА_6 згідно висновку якого ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_10 (т.1 а.с.19).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 січня 2016 року, за клопотанням позивача, призначено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої ухвалою від 3 березня 2016 року було доручено «ДНК ЦЕНТР» (м. Одеса, вул. Бугаївська, 35, офіс 214) (т.1 а.с.114, а.с.138-139).

Відповідно до звіту «ДНК ЦЕНТР» по тесту на родинні зв`язки від 27 квітня

2016 року ймовірність родинних зв`язків 26.34465623 %, що не підтримує припущення щодо ймовірної спорідненості ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (т.1 а.с.148-157).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 травня 2016 року, за клопотанням позивача, призначено повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої було доручено спеціалістам «Центру ДНК Тестування в Україні» (ФОП ОСОБА_14 , АДРЕСА_1 ) (т.1 а.с.174-175).

Відповідно до результату аналізу ДНК «Центр ДНК Тестування в Україні» засвідчено вірогідність ймовірного родинного зв`язку ОСОБА_11 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 у 99.96 % та 99.99998 %, відповідно (т.1 а.с.215-218).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2017 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - Гричаненка О.М. про призначення повторної посмертної судово-генетичної експертизи у даній справі відмовлено. Ухвала мотивована відсутністю згоди родичів померлого на ексгумацію трупа, що унеможливлює отримати біологічні зразки померлого ОСОБА_6 (т.2 а.с.233-234).

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2017 року за клопотанням позивача було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи»; доручено експертам КУ «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» провести ексгумацію трупа ОСОБА_6 , що похований 08 серпня 2011 року на кладовищі АДРЕСА_3 з відібранням біологічних зразків, необхідних для судової молекулярно-генетичної експертизи, однак проведена не була у зв`язку з відмовою відповідача ОСОБА_5 надати дозвіл на розкриття могили ОСОБА_6 (т.3 а.с.116-118).

На підставі ст. 3 Європейської конвенції про правовий статус дітей, народжених поза шлюбом, від 15 жовтня 1975 року, ратифікованої Україною 14 січня 2009 року, встановлено, що батьківство стосовно кожної дитини, народженої поза шлюбом, може бути підтверджене або встановлене шляхом добровільного визнання або за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на їм' я, набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Також, держави-учасниці гарантують рівноправність дітей (ст.2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст.2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст.3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст.5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст.37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

Відповідно до ч.2 ст. 125 СК України (у редакції, чинній на час реєстрації народження дитини), якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; за рішенням суду.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду.

Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст. 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч.3 ст. 128 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 135 СК України (у редакції, чинній на час реєстрації народження дитини) при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі ст.ст.76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Однак, вказаних вимог чинного законодавства при розгляді даної справи судом першої інстанції дотримано не було, оскільки вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, суд не надав належної та правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а саме ДНК-тестам проведеними «ДНК ЦЕНТР» (м.Одеса, вул.Бугаївська,35, офіс 214), «Центр ДНК Тестування в Україні» (ФОП ОСОБА_12 , АДРЕСА_1 ) та результатам дослідження, проведеного ТОВ «Євролаб» щодо встановлення батьківства - ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_10 .

Так, ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 13 січня 2016 року задоволено клопотання позивача та призначено судову-медичну молекулярно-генетичну експертизу проведення якої ухвалою від 03 березня 2016 року було доручено «ДНК ЦЕНТР» (м.Одеса, вул.Бугаївська,35, офіс 214).

Як вбачається зі звіту по тесту на родинні зв`язки ID 17700 від 27 квітня 2016 року (документ, який було надіслано до суду «ДНК ЦЕНТРом») встановлено, що ймовірність родинних зв`язків між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 становить 26.34465623%, а комбінований індекс родинних зв`язків 0,35767474 (т.1 а.с. 148-157), при цьому зазначено, що 26.34465623%, не підтримує припущення щодо ймовірної спорідненості ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Проведення даного генетичного ДНК дослідження на предмет встановлення генетичної спорідненості було здійснено в лабораторії Asper Biotech Ltd в Естонії, Результати дослідження виготовлено на фірмовому бланку компанії з реквізитами, підписано факсимільною печаткою, з підписом керівника проекту - Maigi Kulm MSc, та лабораторного спеціаліста - Kristo Kuus (т.1 а.с.148-157).

Оскільки, вищезазначене дослідження було проведено шляхом відібрання біологічних зразків лише від ОСОБА_11 та ОСОБА_10 то для більш точного результату позивач заявила клопотання про проведення повторної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, яке судом було задоволено і ухвалою від 27 травня 2016 року призначено повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено спеціалістам «Центр ДНК Тестування в Україні» (ФОП ОСОБА_12 , АДРЕСА_1).

Відповідно до результатів аналізу ДНК (документ, який було надіслано до суду «Центром ДНК Тестування в Україні»), засвідчено вірогідність ймовірного родинного зв`язку ОСОБА_11 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 у 99.96% та 99.99998% відповідно.

Дане дослідження ДНК-тесту було проведене в лабораторії DDC (DNA Diagnostic Center) в Сполучених Штатах, Огайо, м.Фаєрфілд. Результати дослідження виготовлено на фірмовому бланку компанії з реквізитами, підписано факсимільною печаткою директора лабораторії DDC - Zachary Spicer, Ph.D. та державного нотаріуса штату Огайо - Kari Ann Bowlin, Сполучені Штати Америки (т.1 а.с.215-218).

Колегія суддів, зазначає, що результати зазначених досліджень є оригіналами і можуть використовуватися будь-де, в тому числі і на території України.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що жоден з документів, що надійшли на адресу суду від «ДНК Центр» та « Центру ДНК Тестування в Україні » не є висновками експерта, оскільки не відповідають вимогам чиного законодавства України, а тому не визнав їх як доказ у справі. Однак, з цим висновком колегія суддів погодитися не може, саме з правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №643/9245/18 (провадження №61-16732св19) та позиції Європейського суду з прав людини щодо розгляду справ даної категорії.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок по застосуванню статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України».

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Колегія суддів, оцінюючи звіт по тесту на родинні зв`язки ID 17700 від 27 квітня 2016 року (документ, який було надіслано до суду «ДНК ЦЕНТРом») вважає необхідним зазначити, що незважаючи на те, що в даному дослідженні встановлено відносно малий відсоток ймовірності родинних зв`язків між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - 26.34465624%, проте даний звіт не сідчить про відсутність таких родинних зв`язків, а лише встановлено низький відсоток такої ймовірності.

Що ж стосується висновків результатів аналізу ДНК (документ, який було надіслано до суду «Центром ДНК Тестування в Україні»), то ним встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є зведеними братом та сестрою з вірогідністю 99,96%; ОСОБА_10 та ОСОБА_4 є зведеними братом та сестрою з вірогідністю 99,99998%, що свідчить про те, що зазначені особи мають спільного батька, а тому батьківство ОСОБА_6 щодо ОСОБА_10 є підтвердженим.

Твердження відповідачів про те, що «ДНК ЦЕНТР» (м.Одеса, вул.Бугаївська,35, офіс 214) та «Центр ДНК Тестування в Україні» (ФОП ОСОБА_12 , АДРЕСА_1 ) не надали підтверджень, що в них є відповідна атестація та сертифікація в Україні, в них відсутній опис проведених досліджень, відсутні обгрунтовані відповіді на поставлене судом питання є безпідставними, оскільки відповідачі не скористалися своїм правом заявити клопотання про проведення повторної експертизи для усунення недоліків, які на їх думку, були допущені при проведенні експертизи.

Сумнівів у правильності висновків досліджень, проведення яких було доручено спеціалістам «ДНК ЦЕНТР» (м.Одеса, вул.Бугаївська,35, офіс 214) та «Центру ДНК Тестування в Україні» (ФОП Савельєвій М.В., м.Київ, вул.Льва Толстого,21/2) не встановлено, відповідачі не довели, що висновоки проведених досліджень є недостатньо обґрунтованими чи суперечать іншим матеріалам справи, чи істотно порушують норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року, справа №136/522/15-ц (провадження №61-47144св18).

З аналогічних підстав судом першої інстанції оцінено критично та не взято до уваги при прийнятті рішення поданий позивачем висновок за результатами проведення дослідження на встановлення батьківства, виконаного ТОВ «Євролаб» на замовлення самого ОСОБА_6 (т.1 а.с.19).

Зазначеним висновком встановлено, що біологічне батьківство ОСОБА_6 щодо ОСОБА_10 підтверджено з вірогідністю 99.9999%.

Результати дослідження, проведеного ТОВ «Євролаб» може отримати лише замовник такого дослідження. Як вбачається з копії дублікату проведеного дослідження від 22 грудня 2006 року, в графі «замовник» вказано ОСОБА_6 , що підтверджує, що замовником вказаного дослідження був саме покійний ОСОБА_6 .

Отже, вказаний висновок ТОВ «Євролаб» в сукупності з іншими доказами, які наявні в матеріалах справи та яким суд не надав належної оцінки, додатково підтверджують факт батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_10 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи на території України експертними установами, не проводилися експертизи, що могли б встановити родинні зв`язки брат-сестра. На підтвердження цього факту, в матеріалах справи міститься переписка між представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Гричаненком О.М. з експертними установами України, щодо можливості проведення молекулярно-генетичної експертизи на встановлення родинних зв`язків між братом та сестрою.

Так, листами: завідувача відділенням судово-медичної імунології КЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» Большешапової Т.В. від 10 березня 2017 року №513, адвокату Гричаненку О.М. повідомлено, що молекулярно-генетичні експертизи у відділенні судово-медичної імунології ХОБСМЕ не проводяться, даний вид експертиз проводиться в міському бюро м.Києва, Одеському і Дніпропетровському обласних бюро судово-медичної експертизи (т.2 а.с.58); начальника КЗ «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» Ворошилова К.Ф. від 01 березня 2017 року №161, що даний заклад молекулярно-генетичні експертизи не виконує у зв`язку з відсутністю необхідної матеріально-технічної бази (т.2 а.с.59); заступника начальника КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Нан М.П. від 13 березня 2017 року №654-02 повідомлено, що в Одеському обласному бюро судово-медичної експертизи не проводяться судово-медичні молекулярно-генетичні експертизи з встановлення родинного зв`язку між сестрою і братом у зв`язку з відсутністю необхідного обладнання, реагентів та методик необхідних для її виконання, а тому вирішення питання щодо встановлення спорідненості між сестрою і братом, які мають спільного батька, який помер у 2011 році не виявляється можливим (т.2 а.с.60); начальника КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи`ДОР» Войченко В.В. від 10 березня 2017 року №260 адвокату Гричаненку О.М. повідомлено, що судово-генетичні експертизи по встановленню родинних зв`язків між сестрою і братом, батько яких помер, їх закладом не проводяться (т.2 а.с.84).

Ця обставина свідчить про обгрунтованість та законність проведення досліджень ДНК тестів щодо встановлення родинних зв`язків між ОСОБА_11 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 в дослідницьких установах-лабораторіях Естонії та Сполучених Штатах Америки. Те, що експертні іноземні установи - лабораторії, які проводили зазначені дослідження не мали дозволів та ліцензій, виданих українськими органами влади та невпорядковані українському законодпавству не накладає обмежень на використання результатів досліджень від цих лабораторій на території України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у п.8 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст.143 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи на запит представника позивача ОСОБА_1 - адвокату Гричаненку О.М. листом начальника КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи`ДОР» Войченко В.В. від 10 березня 2017 р. №260 повідомлено, що судово-генетичні експертизи по встановленню родинних зв`язків між сестрою і братом, батько яких помер, їх закладом не проводяться, при цьому зазначино, що встановлення факту батьківства померлого громадянина у відношенні дітей за його біологічними зразками, а саме: зразками крові, зразками кісток, тканин, гістологічними препаратами тощо в КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи «ДОР» можливе (т.2 а.с.84).

З метою встановлення можливості призначення по справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи для вирішення питання щодо встановлення батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_10 за клопотанням позивача судом першої інстанції ухвалами від 31 травня 2017 року витребувано від головного лікаря КУ «Черкаська обласна лікарня Черкаської міської ради» та патологоанатомічного відділення КЗ «Черкаської обласної лікарні Черкаської міської ради» інформацію, щодо наявності в цих медичних закладах біологічних матеріалів, гістологічних препаратів щодо померлого ОСОБА_6 (т.2 а.с.116, 119), однак згідно відповідей цих медичних закладів, ними не відбиралися біологічні матеріали та гістологічні препарати (т.2 а.с.126,148).

Оскільки, для проведення по справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи необхідно мати в наявності біологічний матеріал померлого ОСОБА_6 , його можна отримати лише шляхом ексгумації трупа ОСОБА_6 .

Позивач в суді першої інстанції двічі заявляла клопотання про призначення посмертно судово-генетичної експертизи (т.2 а.с.81-83,131), проте ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2017 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - Гричаненка О.М. про призначення повторної посмертної судово-генетичної експертизи у даній справі відмовлено. Ухвала мотивована відсутністю згоди родичів померлого на ексгумацію трупа, що унеможливлює отримати біологічні зразки померлого ОСОБА_6 (т.2 а.с.233-234).

У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року у справі «Яггі проти Швейцарії, Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника.

При цьому суд зазначив, що людина, котра намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомагати встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності.

Відмова відповідачів про ненадання згоди на проведення ексгумації трупа ОСОБА_6 , жодним чином аргументована не була.

Отже, в тому числі, необгрунтована відмова суду першої інстанції у задоволенні вказаного клопотання призвела до помилкового вирішення спору.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2017 року за клопотанням позивача було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи»; доручено експертам КУ «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» провести ексгумацію трупа ОСОБА_6 , що похований ІНФОРМАЦІЯ_5 2011 року на кладовищі АДРЕСА_3 з відібранням біологічних зразків, необхідних для судової молекулярно-генетичної експертизи, однак проведена не була у зв`язку з відмовою відповідача ОСОБА_5 надати дозвіл на розкриття могили ОСОБА_6 (т.3 а.с.116-118).

20 червня 2018 року КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» повернуто без виконання ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 14 листопада 2017 року про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи у зв`язку з ненаданням біологічного матеріалу від ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с.138).

Згідно листа директора Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» від 27 березня 2018 року № 75 для виконання ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2017 року, а саме проведення ексгумації трупа, необхідна згода користувача місця поховання. Для забезпечення проведення ексгумації викликались відповідачі, зокрема ОСОБА_5 , яка дозволу на розкриття могили ОСОБА_6 не надала, в письмовій формі засвідчити свою відмову відмовилася (т.3 а.с.165).

Директор КП «Комбінат комунальних підприємств» в судовому засіданні, під час попереднього перегляду справи в апеляційній інстанції, обставини, викладені в цьому листі підтвердив, зазначивши, що у інших відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згода на ексгумацію не запитувалась.

Так, вказана експертиза з вини відповідачів проведена не була.

Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до положень ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього поровести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи перешкоди, що чинились відповідачами з метою недопущення проведення посмертної судово-генетичної експертизи та неможливість її проведення без вилучення біологічного матеріалу трупу ОСОБА_6 , колегія суддів дійшла висновку що вказана обставина також свідчить про доведеність факту батьківства останнього щодо сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року, справа №760/3977/15-ц (провадження №61-2081 зпв18).

Варто звернути увагу, що встановлення судовим рішенням факту батьківства померлого чоловіка є підставою для внесення відповідних змін до актового запису в Книзі реєстрації народжень. Так, згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", відповідне судове рішення не замінює собою документів, що видаються органами ДРАЦС, а є лише підставою для їх отримання.

Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2, з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст.134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Дослідивши докази у справі та надавши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що позов в частині встановлення батьківства підлягає задоволенню, так, як в судовому засіданні доведено, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_10 , що є підставою для внесення змін в актовий запис про народження дитини та встановлення цього факту має юридичне значення для захисту прав позивача.

Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності на спадкове майно, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день особи або день, з якого вона оглошується померлою.

Статтею 1217 ЦК України передбачені види спадкування. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Відповідно до ч ст.1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюються на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою ст.1273 цього Кодексу (ч.4 ст.1268 ЦК).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Як визначено у ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом.

Судом встановлено, що 30 липня 2007 року ОСОБА_6 уклав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вітрик І.В. та зареєстрований в реєстрі №565, яким заповів усе належне йому майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (т.1 а.с.57).

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 заведена спадкова справа №87/12 на підставі заяви ОСОБА_1 від 04 лютого 2012 року, №197 про прийняття спадщини. В даній заяві зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько її малолітньої дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . На день його смерті залишилося спадкове майно, яке вона приймає за законом (заповітом) (т.1 а.с.47).

За правилами ч.1 ст.1241 ЦК України, право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно із частиною першою ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Оскільки, апеляційний суд встановив факт батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , то він має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки на момент смерті ОСОБА_6 ОСОБА_10 був малолітнім, що підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.17, 21).

Однак, колегія суддів дійшла висновку, що в даній справі позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині визнання права власності на спадкове майно не підлягають до задоволення, оскільки на час відкриття спадщини спадкового майна, яке б належало за життя померлому ОСОБА_6 не існувало.

Так, в ході розгляду справи, судом першої інстанції були зроблені запити до КП «ЧООБТІ» та до Управління ДАІ щодо надання інформації про наявність на час смерті ОСОБА_6 права власності на рухоме чи нерухоме майно, що було за ним зареєстровано (т.1 а.с. 84, 85). Проте, будь-якого майна, зареєстрованого за ОСОБА_6 не виявлено.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №83366800 від 24 березня 2017 року, нерухоме майно, яке належало б ОСОБА_6 - відсутнє (т.2 а.с.71).

Ухвалою суду від 18 січня 2017 року за клопотанням представника позивача Гричаненка О.М. було витребувано у ПАТ «КБ «Надра» інформацію, щодо наявність кредитних рахунків та відомості про рух коштів по даним кредитним рахункам, які було відкрито на ім`я ОСОБА_6 станом на 07 серпня 20011 року (т.2 а.с.12), на виконання якої Банк повідомив про відсутність кредитного рахунку (т.2 а.с.52). В подальшому, ухвалою суду від 24 березня 2017 року (т.2 а.с.68) за клопотанням представника позивача було витребувано у ПАТ «КБ «Надра» інформацію щодо наявності відкритих рахунків та відомості про рух коштів по даним рахункам, які було відкрито на ім`я ОСОБА_6 станом на 07 серпня 2011 року, у відповідь якої Банк повідомив про відсутність банківських карток та рахунків у ПАТ «КБ» «Надра» на ім`я ОСОБА_6 (т.2 а.с. 74).

В суді апеляційної інстанції позивач та її представник визнавали те, що судом першої інстанції зроблені всі дії щодо відшуковування спадкового майна яке належало б ОСОБА_6 , однак вжитими заходами таке майно встановити не вдалося.

З цього приводу ні позивач, ні її представник клопотань до суду апеляційної інстанції не подавали.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення не повно було з`ясовано фактичні обставини справи та норми закону, що регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду першої інстанції з передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстав підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом - 974 грн. 40 коп., та з апеляційною скаргою 1071 грн.84 коп., всього на суму 2046 грн. 24 коп.

Оскільки позов задоволено частково, то з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати за подачу позовної заяви та апеляційної скарги з кожного по 341 грн. 04 коп., всього 1023 грн. 12 коп.

Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 вересня 2017 року скасувати в частині відмови у встановленні факту батьківства.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Встановити факт батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Кедина Гора, Золотоніського району Черкаської області щодо ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 341 грн. 04 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 341 грн. 04 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 341 грн. 04 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.

Судді: