22-ц/812/1202/20Єдиний унікальний номер судової справи: 490/7038/19
Номер провадження № 22-ц/812/1202/19 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Притуляк І.О. о 14-11 год. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2019 року адвокат Чумаченко С.О. в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

Позов обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 25 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від подружнього життя сторони мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який разом з позивачкою проживає в Італії та знаходиться на її утриманні. Домовленості між сторонами, щодо утримання неповнолітньої дитини не досягнуто. Аліменти відповідач сплачує періодично, визначаючи їх розмір на власний розсуд. Позивачка та неповнолітній син неодноразово зверталися до відповідача з проханням сплатити аліменти, на що отримали відмову. ОСОБА_4 за професією є моряком, має високі доходи, на праві власності йому належить нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 , інших утриманців не має.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути щомісячно з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 18 000 грн., починаючи з червня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішення суду в межах платежу по аліментам за один місяць допустити до негайного виконання.

13 лютого 2020 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому заявлені позовні вимоги визнав частково. Не заперечував проти стягнення з ОСОБА_4 аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн., щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Щодо стягнення аліментів за минулий час, заперечував, оскільки ОСОБА_4 протягом всього часу після розлучення у добровільному порядку, за узгодженням з позивачкою, надавав допомогу на утримання сина що підтверджується платіжними дорученнями. З 2016 року по 2019 рік відповідач дійсно працював моряком та мав мінливий дохід, виходячи з якого сплачував кошти на утримання дитини. У середньому працював по 4-6 місяців на рік, решту часу знаходився в Україні, не отримуючи доходу. З квітня по серпень 2019 року відповідач не міг працевлаштуватися за фахом, та проживав за рахунок кредитних коштів, отриманих відповідно до договору в АТ КБ «Приватбанк». При визначенні розміру аліментів, просив суд врахувати ті обставини, що з 31 січня 2020 року ОСОБА_4 працює у ТОВ «Ремстрой-Україна» на посаді диспетчера з окладом згідно штатного розпису в сумі 4750,00 грн., має на утриманні батьків пенсійного віку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .. Зазначив, що дійсно має у власності зазначений позивачем об`єкт нерухомості, який було ним придбано у 2016 році в порядку інвестування в житловий будинок на початковому етапі будівництва, за рахунок продажу належної йому квартири в м. Миколаєві.

06 березня 2020 року представник позивачки - адвокат Чумаченко С.О. подав до суду відповідь на відзив та письмову заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 18 000,00 грн. щомісячно з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття., а за минулий період з 01 червня 2019 року по день звернення до суду - 07 серпня 2019 року у розмірі 18 000 грн. на місць

У відповідь на відзив зазначив, що у 2019 році відповідачем було отримано від MARLOW NAVIGATION COLTD (CREWING) заробітну плату в сумі 29 309,25 євро, що свідчить про те що середньомісячний дохід відповідача у минулому році складав 2442,43 євро.

Зазначив про значні матеріальні витрати відповідача, взявши за приклад березень 2018 року, в якому ОСОБА_4 , було витрачено на задоволення власних потреб (одяг, взуття, книги, фото, прикраси) 1656,25 євро, що еквівалентно 44 700,00 грн. в основу розрахунку поклавши відомості про рух коштів по рахункам відповідача в АТ КБ «Приватбанк».

За минулий період позивач сплачував аліменти в середньому по 608 євро на місяць, вважаючи вказаний розмір аліментів прийнятним. Вважав, що та обставина, що ОСОБА_4 не відкликано дійсне до 2021 року посвідчення моряка свідчить про його намір працювати за фахом в подальшому. Також, заперечував проти тверджень відповідача про надання ним матеріальної допомоги похилим батькам з посилання на те, що вони отримають пенсію від держави. Вважав, що надання ОСОБА_4 суду відомостей про офіційне працевлаштування на ТОВ «Ремстрой Україна» з окладом 4 750 грн. є введенням суду в оману, з огляду на те, що витрати відповідача значно перевищують вказану суму заробітної плати.

12 березня 2020 року представник відповідача адвокат Білий І.С. надав до суду заперечення в яких зазначав, що стороною позивачки при визначенні розміру аліментів було враховано лише витрати ОСОБА_4 та проігноровано вимогу закону щодо встановлення джерела походження даних коштів. Так, ОСОБА_4 витрачалися не лише зароблені ним грошові кошти, а й кошти одержані шляхом оформлення кредиту в АТ КБ «Приватбанк». До того ж, наголосив на тому, що законодавством не передбачено обов`язку відкликання особою посвідчення моряка у разі працевлаштування за іншим фахом. Повідомив, що стороною позивача не спростовано тієї обставини, що ОСОБА_4 здійснює догляд за похилими батьками. Стосовно готовності відповідача сплачувати на утримання сина аліменти в розмірі 4 000 грн., при заробітній платі в сумі 4750 грн. зазначив, що у власності відповідача наявний об`єкт нерухомості від здачі якого в оренду, він, в подальшому має намір отримувати дохід. Звернув увагу на те, що розмір уточнених позовних вимог ґрунтується виключно на розмірі минулих доходів відповідача, та не відповідає рівню його реальних доходів на теперішній час.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн., щомісячно, починаючи з 03 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за минулий час відмовлено. Рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини у сумі платежу за один місяць звернуто до негайного виконання. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач зобов`язаний утримувати сина відповідно до вимог ст. 180 СК України. Визначаючи розмір аліментів у сумі 5 000 грн. щомісячно на дитину, суд враховував матеріальний та сімейний стан відповідача. Відмовляючи у стягненні аліментів за минулий час суд виходив з необґрунтованості цих вимог.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, представник позивачки адвокат - Чумаченко С.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано фінансову можливість відповідача сплачувати аліменти у заявленому розмірі з огляду на його «розкішний спосіб» життя, сума для оплати за навчання неповнолітнього сина у школі-інтернаті у розмірі 3050 євро на рік є непосильною для позивачки. Висновки суду щодо відсутності підстав для стягнення аліментів за минулий час не відповідають дійсним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Білий І.С. просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 27 квітня 2002 року до 25 листопада 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.15).

Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після розірвання шлюбу проживає разом з матір`ю в Італійській республіці та знаходиться на її утриманні (а.с.16, 17, 64).

З засвідченої копії картки підтвердження особистих даних №MD72003 виданої Державним інститутом Сан-Беннедетто ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 навчається в даній школі-інтернаті та вартість його навчання на рік складає 3050,00 євро (а.с.18-25).

На теперішній час домовленості щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання сина, то кошти на його утримання (аліменти) присуджує суд.

Відповідно до частин першої, другої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Враховуючи наведені правові норми та обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів.

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки для утримання неповнолітнього сина суд виходив з наступного.

Так, статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з липня 2019 року до 30 листопада 2019 року 2 118 грн., з 01 грудня 2019 року до 31 грудня 2019 року 2218 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з січня 2020 року до червня 2020 року - 2218 грн., з липня до листопада 2020 року - 2318 грн.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як на підставу задоволення своїх вимог щодо стягнення аліментів з відповідача на дитину щомісячно у розмірі 18 000 грн., позивачка посилалася на наявність доходу у відповідача, оскільки він працює моряком, має великий дохід, перерахував в добровільному порядку на утримання сина у травні 2019 року 3 300 євро, що в середньому на місяць становить 660 євро на місць, що еквівалентно 18 414 грн., а крім того, останній має у власності нерухоме майно.

Так, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №176012725 від 01серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 53,7 кв.м., житловою 20,4 кв.м. (а.с.47).

ОСОБА_4 має посвідчення моряка з терміном дії до 2021 року, що підтверджуються даними Державної служби морського та річкового транспорту України (а.с.48).

Згідно послужної книжки моряка №05491/2018/24 виданої на ім`я ОСОБА_4 вбачається, що з судна він був звільнений 22 січня 2020 року про що також зазначено у посвідченні особи моряка серії НОМЕР_1 виданому на ім`я відповідача (а.с.197-202).

З наданої АТ КБ «Приватбанк» виписки по рахунку № НОМЕР_2 2989 за період з 11 травня 2019 року по 23 листопада 2019 року, на рахунок відповідача було зараховано такі свіфт-перекази від «MARLOW NAVIGATION COMPANI LTD 13 ALEXANDREIASMARLOW BUILDING 3013»: 30 серпня 2019 року в сумі 3 830,75 доларів; 30 вересня 2019 року в сумі 5472,50 доларів; 30 жовтня 2019 року в сумі 5472,50 доларів (а.с.117-118).

Як на підтвердження належного виконання обов`язку що сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина в добровільному порядку відповідачем було надано платіжні доручення за період з 2016 року по травень 2019 року, а також лютий 2020 року (а.с.141-163).

Також, ОСОБА_4 користується кредитною картою № НОМЕР_3 АТ КБ «Приватбанк» на якій 16 квітня 2019 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 100 000 грн. з подальшим збільшенням, з яких також відповідачем була сплачена допомога на утримання сина (а.с.119).

З 31 січня 2020 року відповідач офіційно працевлаштований займає посаду диспетчера в ТОВ «Ремстрой-Україна» з окладом згідно штатного розкладу у сумі 4 750,00 грн. (а.с. 168, 184).

Згідно Наказу ТОВ «Ремстрой-Україна» ОСОБА_4 звільнено з 30 червня 2020 року з посади диспетчера на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про встановлення розміру аліментів саме у 5000 грн. на місць, виходячи з майнового стану відповідача відсутність у нього на утриманні інших непрацездатних осіб, наявність нерухомого майна, який є прийнятним для відповідача з урахуванням його видатків.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 18 000 грн. це узгоджена сума аліментів на утримання дитини виходячи з добровільної допомоги відповідача не можуть слугувати однозначною підставою для визначення саме такого розміру аліментів з огляду на те, що таку суму відповідач сплачував з минулих доходів перебуваючи на посаді моряка.

Твердження про те, що суд не встановив знаходження на утриманні відповідача членів його сім`ї, зокрема батьків, є безпідставні, оскільки суд в своєму рішення надав належну оцінку цим обставинам та при визначенні розміру аліментів їх не враховував.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рівень життя в Італії є вищим за рівень життя в Україні на увагу не заслуговують, оскільки не є тією обставиною відповідно до ст. 182 СК України яка підлягає обов`язковому врахуванню при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача. А крім того, сам по собі рівень життя не є підставою для визначення необхідного достатнього забезпечення гармонійного розвитку дитини без урахування можливостей відповідача надавати необхідну допомогу, виходячи з його матеріального стану.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач звільнився з посади моряка під час розгляду справи, що свідчить про його намагання приховати реальний дохід та ухилитися від сплати аліментів не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на припущеннях. Крім того, як встановлено судом, відповідач добровільно надавав допомогу на утримання сина у лютому 2020 року, тобто під час розгляду справи.

Висновок суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий час колегія вважає вірним з огляду на наступне.

Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з відповідача аліментів за минулий час, суд першої інстанцій правильно виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. При цьому судом першої інстанції вірно зазначено про те, що надані скріншоти з мобільного телефону не є доказами в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України, інших доказів матеріли справи не містять.

Отже, розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи в апеляційній скарзі зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.