Справа № 415/7834/19
Провадження № 2/415/310/20
28 липня 2020 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді - Луньової Д.Ю.,
за участю: секретаря судового засідання Близнюка В.О.,
за відсутності учасників справи,
розглянувши відкритому судовому засіданні в місті Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості,
18 вересня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 245 665,75 грн., який складається з 200 000,00 грн. основна сума боргу, 30 136,99 грн. проценти за користування грошовими коштами, 10 400,00 - інфляційні нарахування та 5 128,76 грн. - 3% річних, позовні вимоги мотивуючи тим, що між сторонами був укладений договір позики, за яким відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., які зобов`язався повернути до 01 листопада 2018 року, про що залишив розписку, однак у вказаний строк борг не повернув.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явились. Представник позивача 10 червня 2020 року надіслала до суду клопотання в якому просила розглядати справу за її та позивача відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с. 46).
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 50, 55). Про причини неявки до суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позовну заяву не подав.
Таким чином, враховуючи вжиття судом всіх передбачених законом заходів для сповіщення відповідача, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про розгляд справи.
З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи вимоги про стягнення основної суми боргу та процентів за користування грошовими коштами суд виходив з наступного.
Укладення договору позики між сторонами підтверджено розпискою позичальника від 27 вересня 2018 року; згідно даної розписки відповідач підтвердив факт укладення договору позики і отримання позики в сумі 200 000,00 грн. від позивача та зобов`язався повернути отримані кошти до 01 листопада 2018 року.
Згідно ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Згідно ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо іншого не встановлено договором або законом (аналогічне положення містить ст. 536 ЦК України). Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики в якому не був встановлений розмір процентів за користування коштами, однак, враховуючи положення ч. 2 ст. 1048 ЦП України суд вважає, що даний договір є оплатним та розмір процентів за користування коштами повинен визначатись на рівні облікової ставки НБУ.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ.
На підтвердження наявності між сторонами даного боргового зобов`язання, позивач долучив до матеріалів справи оригінал розписки відповідача, яка повністю відповідає змісту долученої до матеріалів справи копії даної розписки та сумі позики, яку позивач просить стягнути з відповідача.
Розписка написано власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору.
Відповідач не оспорював факту наявності написаної ним власноручно розписки від 27 вересня 2018 року, жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі або частково, суду не надавав, відзиву на позов не подав.
Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці). Крім того, з вимог положень ст. 1048 ЦК України вбачається, що між сторонами був укладений договір оплатної позики.
Тому сума позики та проценти за користування нею підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному розмірі в сумі 230 136,99 грн. (200 000,00 основний борг, 30 136, 99 грн. - проценти за користування грошовими коштами).
Щодо вимоги про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3% річних суд зазначає наступне.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Боржник прострочив грошове зобов`язання, не повернувши позичені кошти у вказаний строк, тому є підстави для покладення на нього обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо оплати трьох відсотків річних і інфляційних втрат.
За проведеним позивачем розрахунком даних виплат, стягненню з відповідача підлягають: 5 128,76 - 3% річних за період прострочення (312 днів).
Однак, враховуючи, що відповідач повинен був виконати умови договору позики до 01 листопада 2018 року, а позивач звернувся до суду з позовом 18 вересня 2019 року (321 день прострочення), суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 5 276,71 (3 % річних за 321 день прострочення = 3%*200 000,00*321/365).
Проте, оскільки позивачем були заявлені позовні вимоги саме в розмірі 5 128,76 грн., суд відповідно ст. 13 ЦПК не може стягнути правильний розмір, оскільки суд розглядає справи у межах заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №367/1125/15-ц).
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»). Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.
Оскільки прострочення зобов`язання почалося з 01 листопада 2018 року, то індекс інфляції за листопад 2018 року не враховується. Індекс інфляції за грудень 2018 рік складає 100,8%, за січень 2019 року 101,0 %, за лютий 2019 року 100,5%, за березень 2019 року 100,9%, за квітень 2019 року -101,0 % , за травень 2019 року -100,7 %, за червень 2019 року -99,5 %, за липень 2019 року 99,4 %, за серпень 2019 року - 99,7 %, вересень 2019 року 100,7 %.
За період з грудня 2018 року по вересень 2018 року сукупний індекс інфляції склав 104,2 %.
Таким чином, інфляційні втрати за період прострочення виплати (листопад 2018 року - вересень 2019 року) складають 8 400 грн. (200 000,00*104,2/100-200 000,00), і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача, однак вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 243 813,70 грн. (200 000,00 грн. основний борг за позикою, 30 136,99 грн. проценти за користування грошовими коштами, 8 400 грн. інфляційні втрати, 5 276,71 грн. 3% річних).
Також, оскільки позов задовольняється частково, то стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст. 141 ЦПК України підлягають понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 2 432,09 грн. (99% сплаченого при поданні позовної заяви судового збору)
Керуючись ст. ст. 207, 208, 525, 536, 625, 626, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 13, 128, 141, 223, 247, 265, 268, 280, 284 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) борг за договором позики в сумі 200 000,00 грн., 30 136,99 грн. проценти за користування грошовими коштами, 8 400 грн. інфляційні втрати, 5 276,71 грн. 3% річних, всього стягнути 243 813,70 грн. (двісті сорок три тисячі вісімсот тринадцять гривень 70 коп.).
Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.Ю. Луньова