печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року Печерський районний суд м. Києва, у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.

за участю секретаря судового засідання - Рябцової Ю.О.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за скаргою Державного підприємства «НАШ ДІМ» на повідомлення Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьмишина Е.М. про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання та зобов`язання вчинити у цивільній справі № 757/17013/16-ц за заявою Державного підприємства «Наш Дім» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за квартплату та комунальні послуги,-

ВСТАНОВИВ:

27.03.2019 до суду надійшла скарга Державного підприємства «НАШ ДІМ» на повідомлення Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьмишина Е.М. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та зобов`язання вчинити дії у цивільній справі № 757/17013/16-ц за заявою Державного підприємства «Наш Дім» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за квартплату та комунальні послуги.

В обґрунтування поданої скарги, зазначено що 25.04.2016 року Печерським районним судом міста Києва було видано судовий наказ по справі №757/17013/16-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ДЕРЖАВНОГ0 ПІДПРИЄМСТВА "НАШ ДІМ" заборгованості за квартплату та комунальні послуги в розмірі 10 839,22 грн. та судового збору в сумі 689,00 грн.

Вказаний судовий наказ набрав чинності 14.06.2016 року та був виданий стягувачу Печерським районним судом міста Києва 05.08.2016 р.

05.03.2019р. стягувачем повторно пред`явлено до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, заяву від 04.03.2019 р. з вих. № 45 про примусове виконання судового наказу Печерського районного суду міста Києва по справі № 757/17013/16-ц від 05.08.2016 р.

Однак, 16.03.2019 р. стягувач отримав повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 11.03.2019 р., підписане головним державним виконавцем Печерського районного ВДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Кузьмишиним Едуардом Миколайовичем .

Дане рішення державний виконавець мотивував тим, що в судовому наказі Печерського районного суду міста Києва по справі № 757/17013/16-ц від 05.08.2016 р. не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків або номер і серія паспорта боржника, а отже, згідно п 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-У11І від 02.06.2016 р. виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею або, якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

З даним висновком головного державного виконавця Печерського районного ВДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Кузьмишена Е. М., скаржник не погоджується, оскільки повідомлення про повернення виконавчого документу є незаконним, тому що на дату видачі Печерським районним судом міста Києва стягувачу судового наказу по справі № 757/17013/16-ц від 05.08.2016 р. діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-14.

Враховуючи викладене, скаржник вважає, що повідомлення про повернення виконавчого документу є безпідставним, а посилання головного державного виконавця Печерського районного ВДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Кузьмишина Е .М. на норми Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-УІП від 02.06.2016 р. є протиправними, з огляду на те, що він не набрав чинності на дату видачі судового наказу.

З врахуванням зазначених обставин, скаржник просить суд визнати незаконним повідомлення Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузимишина Е.М. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 11.03.2019 р.; скасувати повідомлення Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьмишина Е.М. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 11.03.2019 р.; зобов`язати Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьмишина Е.М. винести постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню судового наказу по справі №757/17013/169-ц.

В судове засідання представник скаржника не з`явився, про час та місце розгляду подання повідомлявся належним чином, разом з цим до суду спрямовано заяву про розгляд даного питання у відсутність представника заявника та просили задовольнити скаргу.

Інші учасники процесу не з`явились, про час та місце розгляду подання повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва.

Згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З врахуванням зазначеного, суд вирішив розглянути скаргу за відсутності учасників процесу, на підставі наданих матеріалів.

Так, з матеріалів справи № 757/17013/16-ц вбачається, що 05.08.2016 року Печерським районним судом м. Києва було видано судовий наказ, який датований 25.05.2016.

04.10.2016 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Петрухно С.О. було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України « Про виконавче провадження» ( в редакції на момент винесення постанови), у зв`язку з тим, що не вказаний ідентифікаційний код боржника.

06.12.2016 ухвалою суду було відмовлено стягувачу в задоволенні скарги на постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Зі скарги, яка подана 27.03.2019 вбачається, що заявник повторно звернувся до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, із заявою від 04.03.2019 р. з вих. № 45 про примусове виконання судового наказу Печерського районного суду міста Києва по справі № 757/17013/16-ц від 05.08.2016 р.

11.03.2019 повідомленням Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьмишеним Е.М. було повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України « Про виконавче провадження».

З врахуванням зазначеного, суд вбачає за необхідне застосувати норми Закону України « Про виконавче провадження» (№1404-VIII від 02.06.2016, редакція від 19.01.2019, підстава - 2658-VIII), тобто на момент звернення стягувача з заявою до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про примусове виконання рішення суду від 04.03.2019 р. з вих. № 45.

Так, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог ст. 2 цього ж Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Положеннями Закону, а саме: ст. 4 вказано, що у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Так, ч.4. ст.4 Закону, зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з ч.5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення . Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

За приписами ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Щодо посилання заявника, щодо того, що державний виконавець може самостійно направити запити щодо надання інформації про РНКОПП боржника, суд звертає увагу, що ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, обов`язки і права виконавців, а саме, виконавець зобовязаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Окрім передбачених обов`язків у державного виконавця є і права, які передбачені ч.3 ст. 18 Закону, а саме: виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;

6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням;

9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна;

10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;

11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача;

12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб;

14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;

15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання;

16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис;

18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Таким чином, з аналізу даних норм, можна прийти до висновку, що державний виконавець має право при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, тобто вказані дії є не прямим обов`язком державного виконавця, а лише його правом та в разі необхідності вчиняти такі дії.

Крім того, варто зазначити, що у ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Однак, скаржником не надано доказів, які б свідчили, що останній не в змозі отримати вказану інформацію та підтвердження відмови судом у наданні інформації щодо РНКОПП боржника.

Так, вбачається, що 04.10.2016 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу державно виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Петрухно С.О. було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України « Про виконавче провадження» ( в редакції на момент винесення постанови), у зв`язку з тим, що не вказаний ідентифікаційний код боржника.

З врахуванням зазначеного, на думку суду у скаржника було достатньо часу, а саме: з 2016 року, звернутися з запитами до відповідних органів чи суду для приведення у відповідність виконавчого документи або ж отримання даної інформації, та надання суду доказів не можливості самостійного отримання даної інформації стосовно боржника - ОСОБА_1 .

Окрім зазначеного, на думку суду, посилання скаржника на те, що повідомлення про повернення є безпідставним, а посилання головного державного виконавця Печерського районного ВДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Кузьмишина Е .М. на норми Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-УІП від 02.06.2016 р. є протиправними, з огляду на те, що він не набрав чинності на дату видачі судового наказу, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки з матеріалів скарги вбачається, що скаржник звертався з заявою про примусове виконання рішення суду від 04.03.2019 р. в порядку вимог Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-УІП від 02.06.2016 р., тому, на думку суду, твердження скаржника є суперечливими та не чітко обгрунтованими.

Також, щодо вимоги скаржника про зобов`язання виконавця винести постанову про відкриття виконавчого провадження, суд додатково наголошує на тому, що він не вправі підміняти орган виконавчої служби та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції державного виконавця, вказуючи на те, яке саме рішення він має прийняти, а відтак в даному випадку відсутні належні процесуальні підстави для зобов`язання його вчинити певні дії. Державний виконавець зобов`язаний неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії щодо примусового виконання рішень в силу закону, а не внаслідок його зобов`язання судом.

Зі змісту п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07 лютого 2014 року, вбачається, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження.

Так, у відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та аналізуючи встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, суд вважає, що дії державного виконавця щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, відповідають вимогам закону, а тому у задоволенні скарги, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11-13, 89, 95, 223, 247, 258, 260-261, 351-354, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу Державного підприємства «НАШ ДІМ» на повідомлення Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кузьмишина Е.М. про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання та зобов`язання вчинити у цивільній справі № 757/17013/16-ц за заявою Державного підприємства «Наш Дім» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за квартплату та комунальні послуги - - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Київського апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 27.05.2020.

Суддя Т.Г. Ільєва