Справа №162/210/19
Номер провадження 2/162/5/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року смт. Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Гладіч Н.І.,

за участю секретаря судових засідань Пилипчук Р.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Пилипчука В.Ф.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ковальова С.В.,

відповідача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи, яка не заявляє самостійних

вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любешів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Любешівська державна нотаріальна контора Волинської області, про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом,-

встановив:

Представник, який діє в інтересах позивача 13 березня 2019 року звернувся в Любешівський районний суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, присадибною земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим вказує, що за життя ОСОБА_6 склав заповіт, яким житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_7 час посвідчення заповіту) ОСОБА_8 .

Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, будучи інвалідом І групи загального захворювання, маючи право на обов`язкову частку в спадщині, у шестимісячний термін прийняв спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном шляхом догляду за ним та користуванням як до смерті спадкодавця так і після відкриття спадщини та по даний час, а тому згідно ст.549 ЦК УРСР вважається таким, що прийняв спадщину та має право в порядку ст.560 ЦК УРСР, ст.ст.1269, 1297 ЦК України отримати свідоцтво про право на спадщину за законом.

З метою оформлення спадкових прав 30 серпня 2018 року ОСОБА_1 подав до Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (житловий будинок), захистити спадкові права можливо лише в судовому порядку.

Під час підготовчого провадження позивачем було заявлено клопотанням про залучення до розгляду справи в якості співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є спадкоємцями за законом першої черги, крім того ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6 ..

Також представником позивача було уточнено позовні вимоги, за якими просив суд визнати недійсним заповіт від 25 лютого 1986 року, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , який посвідчений Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., реєстраційний номер 120. А також просив визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом та стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати по справі.

В поданому до суду відповідачем ОСОБА_2 відзиві на позовну заяву зазначається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 1986 року спадкодавцем ОСОБА_6 , на випадок своєї смерті, зроблено розпорядження, згідно якого житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в селищі Любешів, вулиця Березня, Волинської області, заповів - ОСОБА_7 на час посвідчення заповіту) ОСОБА_8 . Даний заповіт посвідчено Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С..

Вказує, що виданою у 2008 році довідкою підтверджується її вступ у володіння та користування вказаним вище житловим будинком. Позивач ОСОБА_1 , у встановлений шестимісячний термін, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини - не звертався. Доказів про прийняття спадщини шляхом володіння та користування спадковим майном - не надав.

Зазначає, що заповіт складено у відповідності до вимог чинного ЦК УРСР 1963 року.

Вказала, що про наявність заповіту, складеного ОСОБА_6 на її користь, позивач ОСОБА_1 дізнався ще у 2008 році. До Любешівського районного суду з позовом про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом ОСОБА_1 звернувся у 2019 році, а тому ним було пропущено строки позовної давності.

На підставі викладеного відповідач ОСОБА_2 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пропущення строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Пилипчук В.Ф. позовні вимоги про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом, підтримали з підстав, викладених у позовній заяві і заяві про уточнення позовних вимог та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 показав, що житловий будинок, спір щодо якого розглядається, був спільною власністю його батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .. Після смерті матері ОСОБА_11 спадщину прийняли він, фактично вступивши у шестимісячний термін у володіння спадковим майном, шляхом догляду за будинком, садінням городу, та його батько ОСОБА_6 шляхом спільного проживання з померлою. Тому на момент складення заповіту спадкодавець ОСОБА_6 не був одноосібним власником будинку та не мав права заповідати вказане майно ОСОБА_7

Крім того показав, що після смерті матері ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті батька ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , він в шестимісячний термін, щодо кожного окремо, вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, а саме: користування будинком та присадибною земельною ділянкою, доглядом за майном, садінням городу. Вказані дії вчиняються ним по даний час.

Разом з тим, позивач вказує, що за життя ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 було складено заповіт, яким він жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_7 на час посвідчення заповіту) Р.С .. Вважаючи, що даний заповіт порушує його права, оскільки з 05 грудня 1996 року є інвалідом І групи, є непрацездатним, має право на обов`язкову частку у спадщині, тому прохає визнати недійсним заповіт, складений його батьком ОСОБА_6 25 лютого 1986 року.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_14 в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог позивача. Відповідач наголосила, що оскільки позивачу ОСОБА_1 стало відомо про наявність заповіту у 2008 році, тому на даний час сплив строк позовної давності. Крім того, відповідач ОСОБА_2 вказала, що прийняла спадщину.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у встановлений ухвалою Любешівського районного суду від 12 квітня 2019 року строк відзиву на позовну заяву до суду не подали. В судовому засіданні, кожен окремо, заперечували щодо задоволення позовних вимог позивача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області Кух В.І. у вирішенні даного спору поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові та інші докази, надані сторонами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки правові відносини, спір щодо яких розглядається в судовому засіданні, виникли до 2004 року, а тому відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року №7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

Так, Цивільний кодекс України РСР передбачає здійснення спадкоємства за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ст.524 ЦК УРСР).

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (статті 525, 526 ЦК УРСР).

Так, поданими сторонами та дослідженими в судовому засіданні доказами беззаперечно встановлено та не оспорюється наступне.

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 13 листопада 1950 року стверджується, що батьками позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є ОСОБА_6 та ОСОБА_11 .

З наявної в матеріалах справи архівної довідки №133/01.28 від 13 травня 2019 року виданої Державним архівом Волинської області вбачається, що 12 листопада 1939 року, актовий запис №14, зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_15 (том 1 а.с.147).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно 03 травня 2019 року мати позивача - ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с. 110). Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого повторно 01 березня 2017 року встановлено, що батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 7).

За померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , без оформлення права власності, значився житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що стверджується наявним в справі довідками виданими Любешівською селищною радою №1487/02-06/2-17 від 18 грудня 2017 року, №511/19 від 08 вересня 2008 року; №546 від 04 лютого 2019 року.

Щодо вимог позивача про визнання права власності на спадкове майно за законом.

Є встановленим та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_6 та ОСОБА_11 були подружжям.

Так, згідно записів погосподарських книг за 1961-1963 роки, 1968-1970 роки та 1969-1973 роки господарство ОСОБА_6 значиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_6 за вказаною адресою проживав разом з дружиною ОСОБА_10 та дітьми: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (том 1 а.с.207, 209).

В погосподарській книзі за 1968-1970 роки є відмітка, що в особистій власності господарства знаходились житловий будинок 1955 року побудови та хлів 1939 року побудови (том 1 а.с.209).

Враховуючи вказане вище, суд приходить до переконання, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживала сім`я ОСОБА_16 разом з дітьми - був спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, затвердженого Законом №2006-VІІ від 20 червня 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

ОСОБА_11 , мати позивача, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 Цивільного кодексу Української РСР).

Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В суді беззаперечно встановлено, що після смерті ОСОБА_11 фактично прийняли спадщину її чоловік ОСОБА_6 , який був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.41), а також син ОСОБА_1 , який проживав в АДРЕСА_1 (том 1 а.с.12-39) та в шестимісячний термін фактично вступив у володіння спадковим майном шляхом догляду за будинком, садінням огороду, користування господарськими спорудами та земельною ділянкою. Земельні ділянки на яких проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є суміжними, мають спільне подвір`я та господарські споруди.

Після смерті ОСОБА_11 її чоловік ОСОБА_6 переїхав на постійне проживання та проживав за адресою: в АДРЕСА_1 , де і помер, що стверджується оглянутим в суді заповітом складеним ОСОБА_6 25 лютого 1986 року, посвідченим Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., де місце проживання спадкодавця вказано - АДРЕСА_1 .

Крім того, наведені обставини ствердили допитані в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 та свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .. Дані обставини не оспорювались відповідачами.

Таким чином встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_10 , яка складала 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинивши у шестимісячний термін дії передбачені ст.549 ЦК УРСР (1963 року), фактично вступивши у право володіння спадковим майном, хоча із заявою до державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину - не звертались.

А тому, суд вважає доведеною ту обставину, що позивачу в порядку спадкування за законом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 , належить право власності на 1/4 частини житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Відтак, його батькові ОСОБА_6 належали 3/4 частини вказаного вище будинку.

Після його смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 1999 року відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалося з 3/4 житлового будинку та господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної частки (пай) в розмірі 2,76 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення цієї частки в натурі, яка перебувала в колективній власності КСП "Стохід", с.Любешівська Воля, Любешівського району. Волинської області, належного спадкодавцю на підставі сертифіката серії ВЛ № 0129422, виданого 20 листопада 1996 року Любешівською райдержадміністрацією Волинської області, та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 15 травня 2000 року за №387.

За життя ОСОБА_6 25 лютого 1986 року склав заповіт посвідчений Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., реєстраційний номер 120 , яким заповідав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами , за АДРЕСА_1 , номер будинку не вказаний, громадянці ОСОБА_21 .

Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями за законом першої черги є його діти ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , двоє з яких прийняли спадщину.

Син померлого ОСОБА_1 прийняв спадщину у шестимісячний термін фактично вступивши у володіння спадковим майном шляхом постійного користування та догляду за будинком, садінням огороду, користуванням надвірними спорудами та прибудинковою територію.

Наведена обставина доведена в суді показанням свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які ствердили, що позивач постійно користувався батьківським будинком після смерті матері та продовжив користуватись ним після смерті батька, доглядав за ним, садив огород, плодові дерева, ключі від будинку знаходилися саме в нього. Їх показання повністю підтверджується проведеним під час судового розгляду оглядом спадкового майна, а саме домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого було встановлено, що будинки АДРЕСА_4 розташовані на одному подвір`ї, не розділені парканом, у вказаному дворі розташовані господарські будівлі та споруди, які після смерті матері та після смерті батька перебувають в постійному володінні позивача. На вказаній прибудинковій території висаджені плодові дерева, наявна криниця, якою користується ОСОБА_1 .. З вулиці територія двох домогосподарств огороджена спільним парканом, який був поставлений позивачем.

Таким чином, в суді беззаперечно встановлена та не спростована відповідачами та обставина, що позивач ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_6 фактично вступив у володіння спадковим майном і вчинив ці дії у шестимісячний термін після відкриття спадщини.

Син померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті батька, звернувшись до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, де вказав неправдиві відомості щодо відсутності інших спадкоємців.

Наведена обставина стверджується оглянутими в суді матеріалами спадкової справи №39/2002 до майна померлого ОСОБА_6 .

Відповідно до наявного в матеріалах спадкової справ №39/2002 свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 лютого 2002 року відповідач ОСОБА_3 як спадкоємець за законом першої черги майна громадянина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав право власності на частину спадкового майна, а саме земельної ділянки в розмірі 2,76 га..

Натомість, відповідачка ОСОБА_2 не подала будь-яких належних та допустимих доказів, які свідчили б, що вона, будучи спадкоємцем майна померлого ОСОБА_6 за заповітом, саме в шестимісячний термін з дня відкриття спадщини, вчинила передбачені статтею 549 ЦК УРСР (1963 року) дії, що свідчать про прийняття нею спадщини.

Показання допитаної в якості свідка відповідача ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_22 , наявні в матеріалах спадкової справи №39/2002 довідки видані Любешівською селищною радою №511/19 від 08 вересня 2008 року; №546 від 04 лютого 2019 року та №53/29 від 12 лютого 2002 року, щодо кількості спадкового майна, факту прийняття спадщини спадкоємцями, містять розбіжності, суперечать один одному, а в цілому суперечать встановленим під час розгляду в суді обставинам справи.

Зі змісту виданих Любешівською селищною радою вказаних вище довідок убачається, що в розпорядженні Любешівської селищної ради відсутні будь-які достовірні відомості щодо прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , спадкоємцями як за законом так і за заповітом. Тому суд вважає дані довідки недостовірними доказами.

Суд критично оцінює показання ОСОБА_2 про те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 намагаючись користуватися майном, однак позивач ОСОБА_1 чинив їй в цьому перешкоди. У суду відсутні будь-які відомості та докази того, що відповідач ОСОБА_2 в шестимісячний термін з моменту відкриття спадщини 20 листопада 1999 року та до моменту звернення до суду з позовом у 2008 році вчиняла дії, які б могли свідчити про прийняття нею спадщини, а саме житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у передбачений Законом шестимісячний строк. ОСОБА_2 неодноразово, в судовому засіданні, вказувала про існування спору щодо спадкового майна між нею та позивачем, однак остання звернулась до суду із позовом до Любешівської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами лише у 2008 році, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією ухвали Любешівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2008 року про залишення позову без розгляду.

Відтак, оскільки в суді встановлено, що на момент смерті ОСОБА_6 належало 3/4 частини житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , після його смерті спадщину прийняли двоє спадкоємців за законом: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах, тому кожному з них буде належати по 3/8 частини житлового будинку.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права власності на спадкове майно за законом, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають до часткового задоволення.

А тому за позивачем ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом слід визнати, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 та після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , право власності на 5/8 частин житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту.

Так, як спадкодавець ОСОБА_6 помер у ІНФОРМАЦІЯ_6, на момент виникнення спадкових правовідносин діяв ЦК УРСР 1963 року.

Статтею 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (ст.541 ЦК УРСР).

Відповідно до ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

В статті 47 ЦК УРСР зазначається, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (ст.48 ЦК УРСР).

Згідно з приписами статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Підсумовуючи вказане вище, відповідно до норм ЦК УРСР та норм чинного ЦК України, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам цивільного законодавства щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статті 542 ЦК УРСР.

Так, з наявної в матеріалах справи копії заповіту (том 1 а.с.42), а також з оглянутого оригіналу заповіту, який знаходиться в матеріалах спадкової справи №39/2002 до майна померлого ОСОБА_6 , встановлено, що оспорюваний заповіт складений з дотриманням передбачених цивільним законодавством норм, підписаний заповідачем власноручно, зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також наявний запис про посвідчення даного заповіту Державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С. та здійснення його реєстрації за №120.

Узагальнюючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати складений ОСОБА_6 заповіт - недійсним, оскільки позивач та його представник не надали суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог законодавства при його складанні чи посвідченні. Натомість, як встановлено в судовому засіданні, підтверджується наявною в матеріалах справи ухвалою Любешівського районного суду від 06 березня 2019 року, та ствердив і не оспорював позивач, про наявність оспорюваного заповіту ОСОБА_1 дізнався у 2008 році. А тому, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Любешівська державна нотаріальна контора Волинської області, про визнання недійсним заповіту слід відмовити у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Щодо судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу (ст.133 ЦПК України).

Частиною 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно акту приймання-передачі послуг професійної правничої (правової) допомоги гонорар представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пилипчука В.Ф. складає 13500,00 гривень (том 1а.с.108, 109).

З врахуванням вказаного з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути по 2250,00 гривень судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, загальний розмір яких становить 6750,00 гривень.

Керуючись ст.ст.11, 15, 16, 22, 1166, 1167, 1187, 1188. 1192 ЦК України, ст.ст.2, 4, 13, 76-81, 82, 89,137,141,263-265 ЦПК України, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Любешівська державна нотаріальна контора Волинської області, про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), в порядку спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , право власності на 5/8 частин житлового будинку та відповідної частини господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, загальний розмір яких становить 6750 гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Любешівський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24 липня 2020 року.

Головуючий: Н.І. Гладіч