ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2527/15-ц Головуючий суддя І інстанції Ковригін О. С.
Провадження № 22-ц/818/2373/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з договорів купівлі-продажу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 липня 2015 року, ухвалене у складі судді Ковригіна О.С., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу від 04.03.2014 дійсним, та визнання за нею права власності на: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову пояснила, що в березні 2014 року вона домовилась про продаж ОСОБА_2 житлового будинку, розташованого за вище вказаною адресою, який в свою чергу, придбав його у ОСОБА_3 , але не оформив відповідні документи. 04.03.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов даного договору позивач розрахувалася з відповідачем в сумі 22000,00 грн, і прийняла майно, а відповідач, в свою чергу передав вказане майно у власність позивача за вказану плату, та зобов`язався оформити необхідні документи на будинок і в подальшому нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу у строк до 01.05.2014.

Однак, до теперішнього часу вимоги закону не виконані, відповідач від нотаріального посвідчення договору відмовляється посилаючись на обмаль часу та грошей.

Враховуючи, що сторонами була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне його виконання зі сторони позивача, та зі сторони відповідача, ОСОБА_1 просила суд визнати за ним право власності на придбане майно.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 липня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04.03.2014 між ОСОБА_1 (покупцем) та ОСОБА_2 (продавцем) за суму 22000 (двадцять дві тисячі) гривень 00 коп.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , як за покупцем по договору купівлі-продажу від 04.03.2014 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк» просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не враховані норми чинного законодавства України та обставини, які є важливими для правильного вирішення справи по суті.

Зазначив, що 23 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (на даний час - АТ «Ощадбанк») було укладено Договір про іпотечний кредит № 262, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 67950 грн зі сплатою 14,3 % відсотків річних та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25 вересня 2026 року, на умовах визначених Договором кредиту,.

Вказав, що 16.12.2010 рішенням Чугуївського міського суду Харківської області по справі № 2-3023/2010 було задоволено позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором кредиту у розмірі 72520 (сімдесят дві тисячі п`ятсот двадцять) грн 10 грн. та судові витрати в сумі 845,20 грн.

На підставі отриманого виконавчого документу 02.03.2011 було відкрито виконавче провадження ВП № 24829627 та 10.06.2011 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було заборонено відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Послався на те, що на час винесення постанови про арешт майна боржника ОСОБА_2 мав додаткове майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на яке в рамках винесеної постанови також було накладено заборону відчуження.

Вказав, що спірний правочин є фіктивним та у цій справі необхідно врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.01.2019 по справі № 442/3285/16.

Вважає, що, оскільки договір був нотаріально не посвідчений, сторонами не було проведено державну реєстрацію речових прав, у зв`язку із неможливістю на той момент (сторони не мали на меті укладати останній) та з метою уникнути відповідальності щодо виконання Договірних відносин за кредитним Договором, в подальшому було подано позовну заяву про визнання нікчемного договору дійсним.

Учасники справ не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до правила ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які відповідно до ст. 130-131 ЦПК України були повідомлені про апеляційний розгляд справи і своїм право на участь у судовому засіданні не скористалися, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2008, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу, реєстровий № 1448 (а. с. 17).

Відповідач в своїй заяві не заперечував проти того, що 04.03.2014 був здійснений правочин купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, відповідно до якого він (продавець) передав позивачу нерухоме майно, а ОСОБА_1 сплатила за нього 22000,00 грн. Таким чином, кожен з них виконав свої обов`язки відповідно до ст. 655 ЦК України.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що між сторонами по справі була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне виконання договору позивачу був переданий у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачу сплачена вартість цього майна в розмірі 22000,00 грн, що підтверджується розпискою (а. с. 8), суд вважає правочин купівлі-продажу дійсним.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а частиною 2 цієї статті передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 317 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 , ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Вирішуючи спір по суті районний суд не перевірив, чи було зареєстроване право власності на спірне майно за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, та чи існують обтяження такого майна.

Суд не з`ясував, що згідно із постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 10.06.2011 у виконавчому провадженні № 24829627 ОСОБА_2 було заборонено відчужувати будь-яке майно, що йому належить (а. с. 35).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 зі змінами та доповненнями державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (частина сьома статті 3 Закону № 1952-IV).

За приписами пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

Реєстрація права власності у період, коли на майно накладено заборону відчуження, не відповідає вимогам закону. Так, на час відчуження права власності на спірне майно у березні 2015 року уже існувала постанова ДВС про арешт майна ОСОБА_2 , якою йому було заборонено відчужувати будь-яке майно.

Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна (частина шоста статті 57 Закону № 606-ХIV).

Отже, під час дії арешту жодних дій ні власник, ні особи, які вважають себе власниками, без дозволу ДВС не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

До вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/19

Суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує їх при вирішенні цієї справи.

Той факт, що встановлені обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 та також враховуються апеляційним судом відповідно до правила ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Під час апеляційного розгляду апелянтом до суду апеляційної інстанції було надано розрахунок заборгованості ОСОБА_2 , з якого вбачається, що при наявності заборгованості ОСОБА_2 по іпотечному кредиту за договором № 262 від 23.08.2006 вказане обтяження майна боржника є актуальним. За таких обставин оскаржене рішення дійсно порушує права апелянта, який є кредитором ОСОБА_2 за кредитним договором згідно рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16.12.2010 по справі № 2-3023/2010, але не був залучений до розгляду цієї справи.

Отже дійсною причиною не укладення договору у нотаріальній формі є намагання ОСОБА_2 вивести своє майно від ризику стягнення в межах виконавчого провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 376 ЦПК України апеляційну скаргу задовольняє, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 липня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 липня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.