РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/153/20

Справа № 510/2353/18

20 липня 2020 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

За участю секретарів Міхайліченко В.О., Пройка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 /третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації/ про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації/ про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною,

встановив:

Позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача /третя особа - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації Одеської області/ про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах. За час шлюбних відносин в них, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась сумісна дитина - ОСОБА_2 . Відповідач постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям і здоров`ям сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, та не приймає участі в утриманні сина. Влаштовує сварки від яких дитина знаходиться у постійному сильному психоемоційну стані. На підставі цих обставин позивач разом з сином ОСОБА_2 переїхала мешкати до своєї матері, де вони продовжують проживати. Зазначає, що вона не чинить перешкод батьку у спілкуванні з його сином та участі у його вихованні, проте з травня 2017 року по серпень 2017 відповідач бачився із сином лише тричі. На теперішній час, позивач знаходиться у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований 08 серпня 2018 року Ренійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Позивач зазначає, що її син - ОСОБА_2 не пам`ятає свого батька, ОСОБА_3 та вважає своїм батьком ОСОБА_4 .

Представник позивача - адвокат Вальченко В.В. підтримав позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_2 є поверхневим з причини того, що обставини які були покладені у його основу складаються тільки з пояснень батька ОСОБА_3 . Звернув увагу суду на позитивну характеристику з місця роботи відповідача та пояснив, що сумлінна праця та виконання батьківських обов`язків це різні речі.

Представник відповідача - адвокат Златі Н.С. заперечувала та просила відмовити у задоволені позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Пояснила, що позовна заява не містить винної поведінки батька, тобто його ухилення від батьківських обов`язків. Визнала позов в частині стягнення аліментів.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації Одеської області, до судового засідання не з`явилась, надала висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_2 , який підтримала в повному обсязі та заяву відповідно до якої просила розглядати справу за відсутності представника служби у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації Одеської області.

Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до відповідача /третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації/ про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання обов`язків по наданню йому можливості у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_2 , чинить перешкоди у зустрічах з дитиною, у зв`язку із чим він тривалий час не бачився з сином. Зазначає, що ОСОБА_1 позбавляє його можливості бачити дитину, не відповідає на усні звернення і телефонні дзвінки з питання зустрічей і спілкування з сином. Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 бажає виконувати свої батьківські зобов`язання, бути надійним батьком та другом синові, нести батьківську відповідальність.

Представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Златі Н.С. підтримала зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 заперечувала у задоволені зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною. Пояснила що ніколи не чинила перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_2 .

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації Одеської області за зустрічним позовом, до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника служби у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації Одеської області.

Заслухавши пояснення з`явившихся сторін та свідків, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступних висновків стосовно позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах. За час шлюбних відносин в них, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась сумісна дитина - ОСОБА_2 , що підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 26 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ренійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 243, згідно із яким у відомостях про батьків зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1

08 серпня 2018 року позивач та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у Ренійському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 69, внаслідок чого позивач змінила своє прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

За час проживання однією сім`єю, відповідач постійно ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавився життям і здоров`ям сина ОСОБА_2 , не піклувався про його духовний та фізичний розвиток. Влаштовував сварки наслідком яких став сильний психоемоційний стан малолітньої дитини, що підтверджується талонами повідомленнями реєстраційний № 718 від 30 березня 2017 та № 1028 від 06 травня 2017 року в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень Ренійського відділу поліції про вчинені кримінальні правопорушення та інші події.

З 06 травня 2017 року сторони проживають окремо один від одного. Малолітній ОСОБА_2 зареєстрований та проживає разом з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на її утриманні. Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі в утриманні малолітнього сина ОСОБА_2 .

Викладені обставини також підтверджуються поясненнями свідків.

Свідок ОСОБА_8 , у судовому засіданні пояснила, що вона проживає поруч з матір`ю позивача ОСОБА_1 Територія їх будинків та двору відокремлена парканом - металевою сіткою, тому вона має змогу спостерігати про те що робиться у сусідньому дворі. Зазначила що коли позивач ОСОБА_1 була вагітна та звернулась до ОСОБА_3 за допомогою дістатись до лікарні, останній відмовив їй. Також пояснила, що після народження дитини, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 примирились, з часом купили квартиру та переїхали до неї мешкати. Однак через деякий час в них знов почались сварки, та вона декілька разів бачила як ОСОБА_1 поверталась сином мешкати до своєї матері, сусідкою якої вона є. З 2017 року не бачила щоб ОСОБА_3 навідувався до сина. У 2019 році, вона відводила свою онучку на свято дня народження ОСОБА_2 . На святкуванні дня народження ОСОБА_2 його батька не було. На теперішній час ОСОБА_2 свого батька не пам`ятає та вважає батьком ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_9 , у судовому засіданні пояснила, що вона мати ОСОБА_1 Проживає в будинку АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_2 . За період вагітності доньки ОСОБА_1 , вона постійно проживала з нею у її будинку. Відповідач за весь час вагітності ОСОБА_1 був відсутній. З 2017 року ОСОБА_3 не навідувався до сина та не бачив його, матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_2 не надавав. Декілька разів виганяв ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_2 з квартири та відвозив дитячі речі та речі матері до її будинку. На теперішній час ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали шлюб та проживають однією родиною. ОСОБА_4 проводить разом із дитиною та ОСОБА_1 багато часу, ОСОБА_2 вважає його своїм батьком.

Свідок ОСОБА_10 , у судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Бачила через паркан, як ОСОБА_3 привіз дитячі речі, які залишив на вулиці біля будинку матері ОСОБА_1 . За час мешкання ОСОБА_1 з сином ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 жодного разу не бачила, щоб ОСОБА_3 приходив навідатись та поспілкуватись із сином ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

На підставі ч. ч. 2-4 ст. 150 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція) наголошує на тому, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, що передбачено ч. 4 ст. 19 СК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з висновком Ренійської районної державної адміністрації від 08 квітня 2019 року за № 01-24/04/774, вважається недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з відсутністю достатніх підстав.

Частиною 6 ст.19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В розумінні положень цивільно-процесуального законодавства України, висновок органу опіки та піклування є одним з видів та способів доказування.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку вищевказаному висновку, разом з іншими доказами які містяться в матеріалах справи, суд доходить до висновку про необхідність відходження від висновку Ренійської районної державної адміністрації, виходячи з наступного.

З наданого висновку Ренійської районної державної вбачається, що розглянувши документи, надані службою у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації, органом опіки та піклування встановлено з ким проживає малолітній ОСОБА_2 та місце реєстрації ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а також місце роботи останнього. Досліджено позовну заяву ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та проведено співбесіду із батьком дитини ОСОБА_3 . Однак у висновку відсутні відомості обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, не зазначено про присутність або відсутність матері дитини ОСОБА_1 та надані нею пояснення у разі наявності таких. Суд звертає свою увагу на те, що висновок ґрунтується лише на поясненнях батька дитини ОСОБА_3 . Проведено співбесіду лише з батьком дитини ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б перешкоджали відповідачу виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, а тому його поведінка розцінюється судом як ухилення від виховання дитини та як свідоме нехтування своїми обов`язками.

А відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Таким чином, з урахуванням повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та дослідженні доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав має бути задоволено.

Відносно позовних вимог про стягнення аліментів, суд дійшов до наступних висновків.

З наданих пояснень позивача та свідків, доказів долучених до матеріалів справи, судом було встановлено, що малолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на її утриманні.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що передбачено ч. 3 ст. 181 СК України.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частинами 2, 3 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Стаття 199 СК України передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дітей у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням наступних обставин: стану здоров`я та матеріального становища дитини; стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інших обставин, що мають істотне значення. Визнаючи розмір аліментів суд враховує як інтереси повнолітньої дитини, яка потребує матеріальної допомоги, так і інтереси батьків.

Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але не меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Представник відповідача - адвокат Златі Н.С. визнала позовні вимоги в частині стягнення аліментів.

Судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не досяг повноліття, тому підстави для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення аліментів відповідно до ст. 199 СК є передчасними та необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню.

Заслухавши пояснення з`явившихся сторін, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступних висновків стосовно зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобов`язання не перешкоджати у спілкуванні з дитиною.

Відповідно до частини 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У принципі 6 Конвенції ООН про права дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю або батьком.

Статтею 18 Конвенції, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Відповідно до ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою крім випадків, коли це право обмежене законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 159 СК України передбачено вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Вимогами вказаної статті передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Як вбачається із зустрічної позовної заяви, сторони добровільно не дійшли згоди щодо встановлення порядку зустрічей батька з дитиною.

У той же час, до звернення до суду з відповідною зустрічною позовною заявою, жодна зі сторін по справі у відповідності до положень статті 158 СК України доказів звернення до органу опіки та піклування з відповідною заявою щодо вирішення питання про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, не надала.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації надала висновок від 08 квітня 2019 року про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_2 , в якому зазначено, що батько звернувся до служби із заявою встановити порядок зустрічей відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації. Проте за час розгляду справи, пояснень та рішення органу опіки та піклування з цього приводу представником не надано.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає свою увагу, що до зустрічної позовної заяви в обґрунтування її вимог, відповідно статті 76 ЦПК України, було надано перелік свідків, проте представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Златі Н.С. відмовилась у судовому засіданні від отримання доказів шляхом допиту заявлених свідків.

У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, аналізу доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, та з урахуванням задоволення первісних позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку, що позивач та його представник за зустрічним позовом не навели достатніх доказів для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 18, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 /третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації/ про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Рені Одеської області, батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 18 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 копійок.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 /третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації/ про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 30 липня 2020 року.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова