Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6668/19 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді

у цивільній справі № 296/6668/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути із відповідача ОСОБА_2 на свою користь основну суму боргу за договором позики в розмірі 6 419 000,00 грн., інфляційні збитки в розмірі 5 359 865,00 грн., три відсотки річних в розмірі 849 945,94 грн.; моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.; судові витрати та витрати на правову допомогу в розмірі 46 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 18.07.2008 року між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою, за змістом якої позивач надав відповідачу в борг 45 000,00 доларів США із зобов`язанням повернення до 18.10.2008 року. В подальшому між сторонами виникли договірні відносини, відповідно до яких позивач надавав грошові кошти відповідачу на певний строк, а останній зобов`язувався їх повернути, та станом на 12.12.2014 року сума отриманих грошових коштів ОСОБА_3 становила 245000,00 доларів США. Відповідач із грудня 2014 року до теперішнього часу ухиляється від повернення боргу. Крім того вказував, що через бездіяльність відповідача, обман з його боку позивачу було завдано моральної шкоди, у зв`язку із чим останній змушений звернутись до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 30 квітня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу в розмірі 2620649,30 грн. та 3% річних в сумі 357 352,71 грн.

Цим же рішенням стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 247,16 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 100 000,00 грн. та понесені судові витрати. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що судом першої інстанції недостатньо враховано доводи та докази апелянта, оскільки він неодноразово звертався в письмовій формі до відповідача з вимогами про повернення грошових коштів, які відповідачем були проігноровані. Останній систематично ухиляється від ведення переговорів, у зв`язку з чим апелянт звернувся з письмовою вимогою до відповідача, яка ним отримана. Проте на час звернення до суду з позовом відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання, хоча кожна розписка підтверджує факт отримання коштів і обов`язок відповідача повернути їх. На думку апелянта, суд першої інстанції проігнорував ці обставини і фактично звільнив боржника від виконання зобов`язання, чим поставив позивача у вкрай невигідне матеріальне становище, оскільки загальна сума боргу значно перевищує ту суму, яка була задоволена судом. Крім того вказує, що через неправомірні дії відповідача він почувається ошуканим, не може нормально відпочивати, постійні переживання спричинили погіршення сну, викликають роздратованість, погіршились стосунки з рідними. Він змушений витрачати свій час на захист своїх прав, звертаючись до суду, через що змінився звичний спосіб його життя.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.07.2008 року ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_1 45 000 доларів США строком на 3 місяці та зобов`язувався повернути кошти не пізніше 18.10.2008 року, що підтверджується розпискою від 18.07.2008 року (а.с.96).

Також встановлено, що 22.08.2008 року ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_1 55 000 доларів США строком на 2 місяці та зобов`язувався повернути кошти не пізніше 22.10.2008 року, що підтверджується розпискою від 22.08.2008 року (а.с.97).

Крім того у матеріалах справи містяться копії аркушів із записами, оригінали яких разом із розписками були оглянути в судовому засіданні судом першої інстанції(а.с.98-100).

На даних аркушах містяться записи: 1) « ОСОБА_4 долг на 22 ноября 2013 г. составляет 215 000 долларов США. Долг в евро составляет 18 000» із підписом від імені ОСОБА_2 та датою 22.11.2013; 2) « ІНФОРМАЦІЯ_1 7 000 у.е.» із датою 11.02.2014; 3) «Отдал 2 000 у.е.» із датою 01.03.2014; 4) « ОСОБА_4 долг на 22 марта 2014 года составляет 219 000 долларов США. Долг в евро составляет 19 000» із підписом від імені ОСОБА_2 та датою 22.03.2014; 5) «Дополнительно долг в гривнах составляет 30 000» із підписом від імені ОСОБА_2 та датою 25.03.2014; 6) на а.с.99 матеріалів справи міститься копія аркуша із блокноту, на якому зазначені різні суми та дати, а в кінці обведено фразу «остаток 128 200 грн.»; 7) « ОСОБА_5 на 22 сентября 2014 года составляет 237 000 долларов США» із підписом від імені ОСОБА_2 та датою 22.09.2014; 8) « ОСОБА_4 долг на 22 декабря 2014 года составляет 245 000 долларов США» із підписом від імені ОСОБА_2 та датою 22.12.2014; 9) на а.с.100 матеріалів справи міститься копія аркуша із блокноту, в кінці якого після підпису від імені ОСОБА_2 та дати « ІНФОРМАЦІЯ_2 » зазначені різні суми та дати.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

При цьому судом враховано, що згідно з положеннями ст.ст.1046,1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Даючи оцінку доводам позивача та наданим останнім на підтвердження своїх вимог доказам, суд першої інстанції із врахуванням вказаних вище положень закону, правильно вважав, що записи на окремих аркушах паперу не містять вказівок про отримання коштів в позику, а тому не можуть бути доказом позики.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за розписками від 18.07.2008 та від 22.08.2008 року у добровільному порядку ОСОБА_2 не повернуті, суд правильно вважав можливим задовольнити позовні вимоги в цій частині, а саме в сумі 2 620 649 грн. 30 коп., що еквівалентно 100 000 доларів США станом на 02.07.2019 року з урахуванням меж заявлених вимог (1 долар США/26,206493 грн.).

При цьому суд обгрунтовано не врахував доводів позивача, що передані за розписками від 18.07.2008 та від 22.08.2008 року кошти надавались відповідачу у гривні, оскільки зі змісту розписок вбачається протилежне, а доказів на підтвердження зазначених обставин безпосередньо позивач в судовому засіданні не надав і на уточнююче запитання суду пояснив, що факт надання коштів у гривні підтвердити не може.

Договір позики у формі розписок є чинним і жодною із сторін не оспорювався.

Правильними апеляційний суд вважає висновки суду в частині вимог позивача про стягнення з відповідача решти 145 000 доларів США суми боргу.

Так, ухвалюючи рішення про відмову в позові у цій частині вимог суд правильно виходив із того, що при з`ясуванні дійсної правової природи письмових доказів у вказаній справі вбачається відсутність у них вказівок на конкретну дату отримання суми позики (частин суми позики), оскільки договір позики є реальним, тобто таким, що є укладеним з моменту передачі грошей (стаття 1046 ЦК України). Ця обставина має вирішальне значення для обґрунтованості позову.

Так, обгрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначав, що після 18.10.2008 року між сторонами виникли договірні відносини, відповідно до яких позивач надавав грошові кошти відповідачу на певний строк, а останній зобов`язувався їх повернути. При цьому станом на 12.12.2014 року сума отриманих грошових коштів ОСОБА_3 становила 245 000,00 доларів США.

Проте, наявні у матеріалах справи записи у блокноті (а.с.98-100) не є достатніми, належними і допустимими доказами існування обставин, на які гр. ОСОБА_1 посилається як на підставу своїх вимог позову. Зокрема надані копії письмових доказів не містять відомостей про дату передачі позики (частки позики), дату повернення суми позики, що унеможливлює встановити факт передачі грошових коштів.

Подібні висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі №561/910/18 та повинні враховуватись судами нижчих інстанцій згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України

З огляду на вказані встановлені фактичні обставини, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 145 000 доларів США боргу за позикою.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, то суд правильно вважав, що відповідач має сплатити позивачу за весь час прострочення повернення позики три проценти річних, встановлених згідно з вимогами ч.2 ст.625 ЦК України.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.

Оскільки відповідачем боргове зобов`язання за розписками від 18.07.2008 та 22.08.2008 не виконане у встановлений строк, суд, з урахуванням меж заявлених вимог дійшов правильного висновку про стягнення 3% річних за період з 01.01.2015 року по 31.05.2019 року, що становить 1 612 днів прострочення, в сумі 357 352 грн. 71 коп. як 13 249,32 доларів США 3% річних від 100 000 доларів США позики за курсом НБУ станом на дату ухвалення рішення (1 долар США/26,9714 грн.).

Разом із тим, не підлягала задоволенню вимога про стягнення інфляційних втрат, оскільки застосування індексу інфляції можливе лише до грошових зобов`язань, визначених у національній валюті гривні.

Як було встановлено судом і зазначалось вище, за змістом розписок від 18.07.2008 та від 22.08.2008 кошти надавались у позику у валюті долар США та доказів протилежного суду надано не було.

В частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди суд також правильно вважав, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки стягнення моральної шкоди в договірних відносинах допускається, якщо це прямо передбачено законом або договором.

В даному випадку, спірні правовідносини, згідно із чинним законодавством не передбачають стягнення моральної шкоди, не передбачено таке стягнення і договорами позики, які укладені між сторонами 18.07.2008 та 22.08.2008 року, на підтвердження чого позивачем були представлені відповідні розписки.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 квітня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 15.07.2020 року.