Провадження №2-о/523/286/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В. Г.

присяжних: - Зіньковського В.В. Шурдова С.М.

секретар судового засідання - Мица А.С.

за участю прокурора - Пендей А.В.

представник заявника - лікар - психіатр - Пастернак Є.В.

у присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою головного лікаря Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я" Одеської обласної ради (місцезнаходження: вул. Воробйова, буд.9, м. Одеса) про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 )

ВСТАНОВИВ

КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради» в особі головного лікаря Волощук А. Є. звернулось до суду із заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на наступне: до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради» 20.11.2019 року був госпіталізована ОСОБА_1 , і по теперішній час, з діагнозом - " Шизофренія, параноїдна, із стабільним дефектом».

Під час огляду 13.07.2020 року о 09-00 год. комісія лікарів - психіатрів встановила наступне:

« ОСОБА_1 інвалід 2-ї групи безстроково, багаторазово лікувалась в даному стаціонарі. Хвора напружена, тривожна, висловлює маячні ідеї відношення, впливу. Відчуває слухові галюцинації. Мислення грубо пошкоджено. ОСОБА_1 написала заяву з проханням припинити стаціонарне лікування та виписати її додому. За харакгером вказаних психічних симптомів, ОСОБА_1 , потребує стаціонарного лікування в той же час в силу неможливості розуміння своїх дій та загострення симптомів психічного розладу, відсутністю критики та відмовою від прийому амбулаторного лікування, у зв`язку з чим хвора потребує стаціонарного лікування"

У судовому засіданні лікар-психіатр Пастернак Є.В. , пояснила, що за час лікування, стан ОСОБА_1 поліпшився, але стійкої ремісії не має. Веде себе спокійно, агресії не проявляє, маячні ідеї ще присутні, вбачає себе вагітною, тому лікар-психіатр вважає за необхідне продовжити госпіталізацію хворої для примусового лікування.

В судовому засіданні ОСОБА_1 надала пояснення з яких суд не встановив наявність обставин, що визначені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», та заявила про намір закінчити стаціонарне лікування і повернутись до місця постійного проживання.

Прокурор не підтримала заяву та не вбачає наявність підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 ..

Вислухавши представника КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР», лікаря-психіатра Пастернак Є.В., прокурора, вивчивши надані документи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд прийняв до уваги висновок лікарів-психіатрів щодо стану хворої, однак зазначає, що він не містить безумовних підстав примусової госпіталізації хворої, а отже і відсутні підстави для надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги у примусовому порядку, що визначені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку без її усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав, і судом в засіданні не добуто достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити нею дій, що являють собою безпосередню небезпеку для хворої чи оточуючих, або доказів того, що ОСОБА_1 неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР» про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації.

Сама по собі наявність вищезазначеного висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, на думку суду є недостатньою умовою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію. До тогож, висновок і не містить такої рекомендації.

Згідно з ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч.3 ст.13 Закону, особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічних розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами.

Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Окрім того, відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу», виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

Отже суд не вправі перекладати на себе компетенцію прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, однак зобов`язаний перевірити законність висновку комісії лікарів-психіатрів щодо прийняття такого рішення у сукупності з іншими доказами наявності умов примусової госпіталізації викладених в ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ

Відмовити в задоволенні заяви головного лікаря комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 20.07.2020 року.

Суддя: В. Г. Дяченко

Присяжні: В.В. Зіньковський

С.М. Шурдов