ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4661/19 Номер провадження 22-ц/814/452/20Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Ачкасова О.Н.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 13 листопада 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним, скасування запису про іпотеку, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки О.В. про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним, скасування запису про іпотеку, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, посилаючись на те, що 15.10.2007 року між ним та ВАТ (зараз - ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 1/KVN7-10-07 про надання йому кредиту на суму 29025 доларів США, в забезпечення виконання якого також укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .

19.04.2018 року кредитодавець і ОСОБА_1 уклали між собою договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, на підставі якого 14.09.2018 року ОСОБА_1 у приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка О.В. зареєстрував за собою право власності на іпотечну квартиру (номер запису про право власності: 28005374, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43099740 від 20.09.2018 року).

Позивач вважає договір про відступлення права вимоги протиправним, таким, який за своєю суттю є договором факторингу, окрім того, вказаний договір відступлення права вимоги містить вимогу щодо неіснуючої квартири АДРЕСА_1 , тоді як іпотечний договір укладений стосовно квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 у позові просив визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.04.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Банк"Фінанси та Кредит" і ОСОБА_1 , засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., реєстраційний напис №529; скасувати запис про іпотеку № 25802150 (спеціальний розділ) внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40721085 від 19.04.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м.Київ Ярощук Вікторії Юріївни; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40721085 від 19.04.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м.Київ Ярощук Вікторії Юріївни; визнати неправомірним та скасувати рішення приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43099740 від 03.08.2018 року; скасувати запис про право власності № 28005374 від 14.09.2018 року приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним, скасування запису про іпотеку, скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, скасування запису про право власності - задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.04.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Банк"Фінанси та Кредит" і ОСОБА_1 , засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною, реєстраційний напис №529.

Скасовано запис про іпотеку № 25802150 (спеціальний розділ) внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40721085 від 19.04.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Ярощук Вікторії Юріївни.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40721085 від 19.04.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Ярощук Вікторії Юріївни.

Визнано неправомірним та скасовано рішення приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43099740 від 03.08.2018 року.

Скасовано запис про право власності № 28005374 від 14.09.2018 року приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 512,26 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 512,26 грн.

Стягнуто з Приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 512, 26 грн.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що між ним і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відбувся саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу з посиланням на правові висновки Верховного Суду.

Також зауважує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про невідповідність адреси квартири переданої в іпотеку, адресі квартири зазначеної у рішенні нотаріуса Ганночки О.В. , оскільки реєстраційний номер нерухомого майна є однаковим та збігається.

ОСОБА_1 вважає, що судом не враховано, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Київ Ярощук В.Ю., що виступає у справі третьою особою, є належним відповідачем за вимогами про оскарження правочину щодо відступлення прав вимоги, як особа, яка його посвідчувала. При цьому, приватний нотаріус Ганночка О.В. діяв лише як державний реєстратор права власності на іпотечне майно.

Не погодившись з рішенням районного суду, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» також подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У своїй скарзі представник банку зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що право викупу права вимоги по кредитному договору належить лише банкам та іншим фінансовим установам не відповідає дійсності. При цьому укладений договір від 19.04.2018 року про відступлення права вимоги відповідає вимогам ст.ст. 512, 513, 514 ЦК України та є саме договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу, а отже відсутні підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання його недійсним.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_2 просить апеляційні скарги відхилити, рішення суду першої інстанції залишити в силі, зазначає, що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, тоді як метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги. Відступлення прав вимоги за оспорюваним договором відбулось за ціною 83 152 грн., таким чином відбулось фінансування ОСОБА_1 банку за плату у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі та її ринковою (дійсною) вартістю, тобто, за спірним договором ОСОБА_1 , як новий кредитор фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається і ціною такої вимоги, встановлені спірним договором.

Окрім того, ОСОБА_2 зазначає, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положення частини 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор - банк або інша фінансова установа.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, приходить до висновку, що скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством (зараз - Публічне акціонерне товариство "Банк «Фінанси та Кредит») було укладено кредитний договір № 1/KVN7-10-07, предметом якого є надання кредиту у сумі 29025 доларів США.

У забезпечення виконання вказаного кредитного договору 08.10.2007 року між позивачем та банком укладено іпотечний договір, реєстровий напис № 10920, предметом якого стала належна позивачу квартира АДРЕСА_1 . (а.с. 13-14).

19.04.2018 року кредитодавець та ОСОБА_1 уклали між собою договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за ним ОСОБА_1 сплатив 83152 грн. банку.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 19.04.2018 року приватним нотаріусом Ярощук В.Ю. внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, де іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_1 на підставі укладеного договору про відступлення прав вимоги. (а.с. 11).

На підставі вказаного договору 14.09.2018 року ОСОБА_1 у приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка О.В. зареєстрував за собою право власності на іпотечну квартиру за іпотечним договором, номер запису про право власності: 28005374, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з відкриттям розділу, індексний номер: 43099740 від 20.09.2018 року.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Відповідно до статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Так, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до змісту договору про відступлення права вимоги від 19 квітня 2018 року, первісний кредитор ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уступило грошову вимогу до боржника в обмін на грошові кошти, які новий кредитор фізична особа - ОСОБА_1 сплатив останньому, тобто за умовами договору про відступлення права вимоги фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» отримав фінансування у розмірі 203475,35 грн., а фізична особа - ОСОБА_6 в свою чергу, укладаючи вказаний договір набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Узгоджена сторонами заставна вартість предмету іпотеки, згідно п.3 Іпотечного договору складала 183226 грн., номінальна вартість вимоги первісного кредитора станом на дату укладення Договору про відступлення прав вимоги згідно реєстру складає 355201,99 грн. У той же час, відступлення прав вимоги за вказаним договором відбулось за грошові кошти в сумі 83152 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що відбулось фінансування ОСОБА_1 банку за плату у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Отже, суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку, що укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу.

Окрім того, статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вбачається з встановлених судом обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16), 31 жовтня 2018 року (справа №465/646/11).

З укладенням договору про відступлення права вимоги від 19 квітня 2018 року відбулася заміна первісного кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу - ОСОБА_1 , який не включений до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши всі фактичні обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Оскільки ОСОБА_1 не включений до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому не може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу, у зв`язку з чим оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним.

Визнаючи недійсним договір про передачу прав за договором про відступлення прав вимоги, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний договір про відступлення прав вимоги суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, а тому він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 26 Закону України"Продержавну реєстраціюречових правна нерухомемайно таїх обтяжень"врегульовано питання внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 ч.6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Задовольняючи вимоги про визнання іпотечного договору недійсним, місцевий суд також вірно визначився, що перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки за недійсним договором, прямо порушує права та інтереси іпотекодавця, а тому їх слід захистити шляхом скасування послідуючих рішень про державну реєстрацію за ОСОБА_1 іпотеки, обтяження та права власності на об`єкт нерухомого майна, переданий в іпотеку.

Доводи апеляційних скарг у цілому зводяться до незгоди з висновками суду щодо установлених ним обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обгрунтовано спростував.

Доводи апелянтів про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

З наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»підлягають залишенню без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 13 листопада 2019 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 13 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов