Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В.

у цивільній справі №295/18069/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти за прострочення виконання зобов`язання додатково до основної суми у розмірі 9 301,97 грн. та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06.09.2011 року відповідач ОСОБА_2 отримав у нього під розписку гроші у сумі 8 000,00 грн., які зобов`язався повернути до 20.09.2011 року, що є підтвердженням укладення договору відповідно до ст.1046 ЦК України. По закінченні зазначеного строку відповідач отримані кошти позивачу не повернув, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду та рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 18.04.2017р., що набрало законної сили, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в сумі 8 000,00 грн. та судовий збір. На підставі вказаного судового рішення було відкрито виконавче провадження, яке досі перебуває у стадії виконання, оскільки відповідач уникає виконання своїх зобов`язань, не виконує рішення суду. Тому, посилаючись на положення ст.ст.536,1048,1212 ЦК України, викладену у постанові від 02.03.2016 по справі №6-2491цс15 правову позицію Верховного Суду України, порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором зберігання, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що строк дії договору зберігання було встановлено до 20.09.2011 року. З цього часу припинилась дія договору зберігання та відпала правова підстава для зберігання коштів відповідачем. На думку апелянта, дія положень Гл.83 ЦК України поширюється на майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тому вважає, що до правовідносин, які є предметом розгляду в даній справі, може бути застосовано положення ст.ст.1212,1214 ЦК України щодо нарахування процентів на грошові кошти, підстава на набуття яких відповідачем відпала. Крім того вважає, що судом не було враховано доводи позивача, що грошові кошти протягом часу зберігання через порушення строків повернення відповідачем втратили свою цінність через інфляцію, чим було завдано збитків позивачу. Оскільки основною властивістю грошей є їх купівельна спроможність, то суд, на думку апелянта, мав би врахувати також те, що відповідач має нести відповідальність згідно ст.ст.949,950,951 ЦК України за зміну цієї властивості грошей через вину відповідача.

Розгляд справи Житомирським апеляційним судом проведено згідно положень ч.1 ст.369 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 06 вересня 2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 на тимчасове зберігання кошти в сумі 8 000,00 грн. та зобов`язувався повернути їх до 20 вересня 2011 року. Про зазначене свідчить зміст наявної в матеріалах справи розписки.

У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2017 року, залишеним без змін судами вищих інстанцій, позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8 000,00 грн.

Всі ці обставини були встановлені судами в ході розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою у справі №295/11438/16-ц та не доказуються при розгляді даної справи в силу ч.4 ст.82 ЦПК України.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 31 січня 2019 року у справі №295/11438/16-ц зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що між сторонами у справі було укладено договір зберігання коштів, оскільки зі змісту розписки суди встановили, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 на тимчасове зберігання грошові кошти в розмірі 8 000,00 грн. та зобов`язувався їх повернути 20 вересня 2011 року.

Судом у даній справі встановлено, що на виконання заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2017 року у справі №295/11438/16-ц був виданий виконавчий лист та постановою головного державного виконавця Богунського ВДВС м.Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Расеньчук К.М. відкрито виконавче провадження №59460679 з виконання згаданого листа.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не було.

При цьому судом враховано, що згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною першою статті 937 ЦК України договір зберігання укладається в письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з положеннями статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Встановивши, що між сторонами існують правовідносини щодо виконання договору зберігання та рішенням суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто передані на тимчасове зберігання кошти в розмірі 8 000,00 грн., суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки наявність договірних відносин виключає можливість застосування норм матеріального права, які регулюються Главою 83 ЦК України про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Подібний висновок щодо застосування відповідних норм права був викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №607/9664/16-ц та врахований судом при вирішенні даної справи.

Обставини, що були предметом розгляду Верховного Суду України у справі №6-2491цс15 не є подібними до тим, що виступають у справі №295/18069/19, оскільки у справі №6-2491цс15 вирішувалось питання повернення коштів за недійсним правочином та положення глави 83 ЦК України застосовуються до таких вимог, що прямо передбачено статтею 1212 ЦК України. Натомість у даній справі договір зберігання недійсним не визнавався і у зв`язку із порушенням зобов`язань за вказаним договором з відповідача були стягнуті кошти у сумі 8 000,00 грн.

За наведених обставин суд першої інстанції на підставі повно та всебічно з`ясованих обставинах справи зробив обгрунтований висновок про безпідставність позову із заявлених підстав.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 травня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: