Провадження № 22-ц/801/311/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 рокуСправа № 127/23136/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Марчук В. С., Сопруна В. В.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Луценко Л. В., повний текст рішення складено 12 жовтня 2018, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року Вінницька міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0628 га, відповідно до кадастрового плану, складеного МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» м. Вінниця, біля будинковолодіння АДРЕСА_1 (поряд із земельними ділянками кадастрові №№ :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207), шляхом знесення цегляного паркану, частини капітальної житлової будівлі, площею 47 кв. м, капітальної нежитлової будівлі, площею 1 кв. м, та привести земельну ділянку в первинний придатний для використання стан за його рахунок.

Позов мотивовано тим, що виконавчими органами Вінницької міської ради було здійснено перевірку дотримання вимог законодавства при використанні земель міста Вінниці, зокрема земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої працівниками Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради складено акт обстеження земельної ділянки міста Вінниці від 15 серпня 2017 року № 117/9-03-3.

Зі змісту вказаного акту встановлено, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку територіальної громади міста Вінниці, площею 0,0628 га, шляхом встановлення цегляного паркану, частини капітальної житлової будівлі, площею 47 кв. м та капітальної нежитлової будівлі площею 1 кв. м без відповідних дозвільних документів, що підтверджується кадастровим планом, складеним за результатами тахеометричної зйомки земельної ділянки від 07 серпня 2017 року, проведеної МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури». На вказаній земельній ділянці, площею 0,0628 га, наявні об`єкти нерухомості, а саме частина капітальної житлової будівлі, площею 47 кв. м та капітальна нежитлова будівля, площею 1 кв. м. Земельна ділянка, площею 0,0628 га, використовується для обслуговування житлового будинку без правовстановлюючих документів.

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки біля самовільно зайнятої земельної ділянки, площею 0,0628 га, розташовані земельні ділянки кадастрові № № :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207, площею 0,0632 га, 0,0232 га, 0,0136 га відповідно, цільове призначення яких для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На земельних ділянках кадастрові №№ :02:091:0206, :02:091:0207, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться частина житлового будинку.

Враховуючи вищевикладене, 16 серпня 2017 року за вих № 09-00-01-34852 виконавчими органами Вінницької міської ради на адресу відповідача направлено попередження про усунення порушення законодавства територіальної громади м. Вінниці щодо негайного звільнення земельної ділянки, площею 0,0628 га, яка використовується без правовстановлюючих документів, розташована біля будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення паркану, частини капітальної житлової будівлі, площею 47 кв. м, та капітальної нежитлової будівлі, площею 1 кв. м, приведення земельної ділянки комунальної власності в первинний стан. Проте, відповідачем не вжито жодного заходу для усунення вказаних порушень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року позов Вінницької міської ради задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0628 га, відповідно до кадастрового плану, складеного МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» м. Вінниця, біля будинковолодіння АДРЕСА_1 (поряд із земельними ділянками кадастрові № № :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207), шляхом знесення цегляного паркану, та привести земельну ділянку в первинний придатний для використання стан за його рахунок.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницької міської ради судовий збір у розмірі 800,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку, побудувавши на ній цегляний паркан. Земельна ділянка у встановленому законом порядку відповідачу у власність не передавалась, отже в силу статті 212 ЗК України відповідач зобов`язаний її звільнити шляхом демонтажу цегляного паркану, з приведенням земельної ділянки у придатний для подальшого використання стан.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при частковому задоволенні позову не досліджено обставини щодо того чи порушені відповідачем будівельні норми, адже згідно відомостей геопорталу міста Вінниці у генеральному плані міста на відрізку дороги ширина дорожнього покриття становить 6,4 м., тобто 3,2 м на одну смугу руху відповідно, а тому відповідачем не порушено прав інших осіб.

На зазначене рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог подано апеляційну скаргу Вінницькою міською радою, в якій, позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновку суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимогу позивача про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту ділянку площею 0,0628 га біля будинковолодіння АДРЕСА_1 (поряд із земельними ділянками кадастрові №№ :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207), шляхом знесення частини капітальної будівлі площею 47 кв. м та капітальної нежитлової будівлі площею 1 кв. м., відповідно до кадастрового плану, складеного МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури».

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при відмові в задоволенні решти позовних вимог допущено неправильне застосування положень статті 212 ЗК України. Місцевим судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статті 376 ЦК України, адже позивачем не ставилась вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва. Позивачем було надано відповідачу можливість врегулювати спір у передбаченому законом порядку. Вінницькою міською радою прийнято з цього приводу рішення про надання відповідачу дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою. Проте, відповідач більше року не вчинив жодних дій для вирішення спору.

Справа переглядалася судами різних інстанцій.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу Вінницької міської ради задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а також в частині розподілу судових витрат скасовано та в цій частині ухвалено нове. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0628 га, відповідно до кадастрового плану, складеного МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» м. Вінниця, біля будинковолодіння АДРЕСА_1 (поряд із земельними ділянками кадастрові №№ :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207), шляхом знесення частини капітальної будівлі площею 47 кв. м та капітальної нежитлової будівлі площею 1 кв. м та приведенням земельної ділянки в первинний придатний для використання стан за його рахунок. Компенсовано Вінницькій міській раді за рахунок держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4000 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 127/23136/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 30 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 лютого 2020 року провадження у справі за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року зупинено до залучення у справу правонаступника ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Вінниці.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 червня 2020 року поновлено провадження у цивільній справі. Залучено до участі у справі за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки правонаступників ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу Вінницької міської ради, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просив відмовити.

Правонаступник відповідача ОСОБА_2 та її адвокат Жовмір О. В. підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у задоволенні апеляційної скарги позивача просили відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційних скарг, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Вінницької міської ради задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Виконавчими органами Вінницької міської ради було здійснено перевірку дотримання вимог законодавства при використанні земель міста Вінниці, зокрема земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої працівниками Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради складено акт обстеження земельної ділянки міста Вінниці від 15 серпня 2017 року № 117/9-03-3.

Зі змісту вищевказаного акту встановлено, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку територіальної громади міста Вінниці, площею 0,0628 га, шляхом встановлення цегляного паркану без відповідних дозвільних документів, що підтверджується кадастровим планом, складеним за результатами тахеометричної зйомки земельної ділянки від 07 серпня 2017 року, проведеної МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури».

Окрім того, на вказаній самовільно зайнятій земельній ділянці, площею 0,0628 га, наявні об`єкти нерухомості, а саме: частина капітальної житлової будівлі, площею 47 кв. м та капітальна нежитлова будівля, площею 1 кв. м, на які відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджується результатами тахеометричної зйомки земельної ділянки від 07 серпня 2017 року. Земельна ділянка, площею 0,0628 га, використовується для обслуговування житлового будинку без правовстановлюючих документів.

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, біля самовільно зайнятої земельної ділянки, площею 0,0628 га, розташовані земельні ділянки кадастрові №№ :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207, площею 0,0632 га, 0,0232 га, 0,0136 га відповідно, цільове призначення яких для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться у приватній власності відповідача, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та сторонами не заперечувалось.

На земельних ділянках кадастрові №№ :02:091:0206, :02:091:0207, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться частина житлового будинку.

16 серпня 2017 року за вих № 09-00-01-34852 виконавчими органами Вінницької міської ради на адресу відповідача направлено попередження про усунення порушення законодавства територіальної громади м. Вінниці щодо негайного звільнення земельної ділянки, площею 0,0628 га, яка використовується без правовстановлюючих документів, розташована біля будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення паркану, частини житлової будівлі, нежитлової будівлі та приведення земельної ділянки комунальної власності в первинний стан.

Вищевказане попередження було отримано особисто відповідачем 06 жовтня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте, відповідачем не вжито жодного заходу для усунення вказаних порушень.

Рішенням Вінницької міської ради від 24 листопада 2017 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 А для передачі у власність шляхом викупу для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 561 кв. м (понад норму безоплатної передачі у власність в межах будинковолодіння) та надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (несільськогосподарського призначення) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки.

Відомостей про вжиття заходів щодо придбання зазначеної земельної ділянки та внесення авансового платежу в рахунок оплати земельної ділянки ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку, побудувавши на ній цегляний паркан. Земельна ділянка у встановленому законом порядку відповідачу у власність не передавалась, отже в силу статті 212 ЗК України відповідач зобов`язаний її звільнити шляхом демонтажу цегляного паркану, з приведенням земельної ділянки у придатний для подальшого використання стан.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково, зроблений за неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Переглядаючи справу Вінницький апеляційний суд враховує вказівки, що містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у даній справі № 127/23136/17.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У справі, що розглядається, позов пред`явлено Вінницькою міською радою з підстав порушення ОСОБА_1 права власності територіальної громади м. Вінниці. На думку позивача, дії відповідача із самовільного зайняття земельної ділянки порушують право територіальної громади, як її власника, на самостійне володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою.

Тобто позов про приведення до попереднього стану земельної ділянки обумовлено як реалізацією передбачених законами України повноважень суб`єкта владних повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, так і захистом комунальної власності, що свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин.

Отже, оскільки Вінницька міська рада в позовній заяві наголошувала, що позовні вимоги пов`язані з реалізацією нею як органом місцевого самоврядування права комунальної власності на землі відповідного населеного пункту, цей спір стосується цивільних прав територіальної громади, тобто є приватноправовим. Захист приватних (цивільних) прав відбувається у цивільному судочинстві.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 523/11508/18 (провадження № 14-336цс19).

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 80 Земельного кодексу України (далі ЗК України) суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (частини перша, друга статті 83 ЗК України).

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно до закону є правомірними.

Частина 2 статті 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

За правилами статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 725/5630/15-ц, провадження № 14-341цс18 зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, Вінницький апеляційний суд виходить з предмета та підстав позову Вінницької міської ради, спірних правовідносин, які виникли щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду з позовом, Вінницька міська рада просила винести рішення про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відповідачем шляхом знесення цегляного паркану, частини капітальної житлової будівлі площею 47 кв. м та капітальної нежитлової будівлі площею 1 кв. м та приведення земельної ділянки в первинний придатний для використання стан.

Із змісту резолютивної частини рішення суду першої інстанції випливає, що суд зобов`язав ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0628 га, відповідно до кадастрового плану, складеного МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» м. Вінниця, біля будинковолодіння АДРЕСА_1 (поряд із земельними ділянками кадастрові №№ :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207), шляхом знесення паркану, та привести земельну ділянку в первинний придатний для використання стан за його рахунок.

Ухвалення відповідного рішення суд першої інстанції мотивував тим, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку, без відповідних на те законних підстав користується нею, а саме побудував на ній паркан. З моменту прийняття Вінницькою міською радою рішення про надання дозволу на розроблення технічної документації пройшло вже більше року, при цьому він не вжив будь-яких дій, спрямованих на придбання зазначеної земельної ділянки.

Проте суд першої інстанції не врахував, що у разі встановлення порушення суб`єктом містобудівної діяльності факту здійснення самочинного будівництва об`єктів нерухомого майна без відповідного дозволу, відповідний орган державної влади наділений повноваженнями на звернення з позовом до суду щодо знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, як крайній захід, і лише тоді коли використані всі передбачені законодавством України заходи реагування за чотирьох умов, а саме: за умови складання припису щодо усунення порушень вимог містобудівного законодавства шляхом надання можливості відповідачеві для проведення відповідної перебудови; за умови, що вказане будівництво суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; за умови відсутності можливості проведення перебудови самочинно збудованого нерухомого майна; за умови, якщо особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовляється від проведення такої перебудови, при цьому відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Дійшовши висновку, про можливість відновлення права позивача шляхом знесення паркану та приведенням земельної ділянки в первинний придатний для використання стан за рахунок відповідача суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими №№ :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207, та не дослідив, чи маються на них інші будівлі, кому вони належать та чи ухвалення рішення у справі не вплине на права та обов`язки третіх осіб, адже правовстановлюючі документи на нерухомість у матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0628 га, відповідно до кадастрового плану, складеного МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» м. Вінниця, біля будинковолодіння АДРЕСА_1 (поряд із земельними ділянками кадастрові № № :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207), шляхом знесення частини капітальної житлової будівлі, площею 47 кв. м, та капітальної нежитлової будівлі, площею 1 кв. м, суд першої інстанції дотримався норм матеріального права. Аргументи апеляційної скарги Вінницької міської ради не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що знесення частини капітальної житлової будівлі площею 47 кв. м може спричини негативні наслідки для капітальної житлової будівлі в цілому, шляхом зміни її властивостей за яких вона може використовуватись як житлова, адже в матеріалах справи міститься лист виконавчого комітету Вінницької міської ради від 09 листопада 2016 року в якому вказано, що самочинно збудований житловий будинок зазначений літ «Е» з прибудовами зблокований з літньою кухнею «Б».

Крім того в матеріалах справи міститься план земельних ділянок на якому зображені інші будівлі без їх ідентифікації.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що права позивача можуть бути відновленні іншим шляхом ніж знесення паркану, частини капітальної житлової будівлі та капітальної нежитлової будівлі, адже знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише за умови, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від такої перебудови.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, аргументи апеляційної скарги відповідачів заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги. В частині відмовлених позовних вимог рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки рішення суду в цій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що слід стягнути з Вінницької міської ради на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2400 грн та за подання касаційної скарги в сумі 3200 грн, всього 5600 грн. Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору при подання апеляційної та касаційної скарги відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , задовольнити.

Апеляційну скаргу Вінницької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

У задоволенні позову Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0628 га, відповідно до кадастрового плану, складеного МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» м. Вінниця, біля будинковолодіння АДРЕСА_1 (поряд із земельними ділянками кадастрові № № :02:091:0205, :02:091:0206, :02:091:0207), шляхом знесення цегляного паркану, та приведення земельної ділянки в первинний придатний для використання стан за його рахунок, - відмовити.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з Вінницької міської ради на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2400 грн та за подання касаційної скарги в сумі 3200 грн, всього 5600 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. С. Марчук

В. В. Сопрун

Повний текст постанови складено 29 липня 2020 року.