Провадження № 22-ц/802/486/20 Категорія: 29 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 Я ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання недійсним договору факторингу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

30 липня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що вона була позичальником за двома укладеними із ПАТ «УкрСиббанк» договорами про надання споживчого кредиту №0 від 29.03.2007 та №0 від 04.05.2007.

У зв`язку з неможливістю сплатити повністю борг, рішеннями судів задоволено позови ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення із неї заборгованості.

Згідно виконавчих проваджень загальна сума вимог ПАТ «УкрСиббанк» до неї становила 2234918,12 грн..

24.11.2016 ПАТ «Укрсиббанк» уклало із ТОВ «ФК «Фінактив» договір факторингу № 48, за умовами якого банк відступив ТОВ «ФК «Фінактив» свої права вимоги до неї.

У подальшому 28.12.2016 ТОВ «ФК «Фінактив» уклало із ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги № 28/12, згідно якого Товариство відступило ОСОБА_4 всі права вимоги до неї у боргових зобов`язаннях із ПАТ «УкрСиббанк».

Разом із тим, незважаючи на те, що загальна сума вимог банку до неї, згідно судових рішень та виконавчих листів становила 2235048,12 грн., на даний час ОСОБА_4 вимагає стягнути з неї 4216067,78 грн..

Укладений 28.12.2016 між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги № 28/12 є недійсним, оскільки за своєю суттю він є договором факторингу, стороною якого ОСОБА_4 не може бути, так як не є юридичною особою, як це вимагається законом, адже ОСОБА_4 не була фінансовою установою, яка мала б ліцензію на право надання фінансових послуг.

Ураховуючи наведене, просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 28/12, укладений 28.12.2016 між ТОВ «ФК «Факторинг» та ОСОБА_4 , згідно умов якого ОСОБА_4 було передано права вимоги до неї за кредитними договорами №0 від 29.03.2007 та №0 від 04.05.2007, укладеними із АКІБ «УкрСиббанк», а також стягнути із відповідачів на свою користь судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 28/2, укладений 28.12.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та ОСОБА_4 , за умовами якого ОСОБА_4 було передано право вимоги до ОСОБА_5 за кредитними договорами №0 від 29.03.2007 та №0 від 04.05.2007, укладеними із АКІБ «УкрСиббанк».

Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив», ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 384 грн. 20 коп. з кожного витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на її безпідставність та законність і обґрунтованість судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Інші учасники судового розгляду відзив на апеляційну скаргу не подавали.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення чергових письмових клопотань представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Багірова Р.А. та письмового клопотання представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» адвоката Кумановського Л.М. про відкладення розгляду справи з таких підстав.

Клопотання адвокатів не містять конкретизації, що саме у період введення карантину їм, як адвокатам перешкодило прибути у судове засідання 16.07.2020 і у зв`язку із якими обставинами присутність у судовому засіданні сторони відповідача має бути обов`язковою у суді апеляційної інстанції.

При цьому апеляційним судом враховано, що з 11.05.2020 знято обмеження щодо припинення роботи адвокатів, у повідомленні про дату та годину розгляду справи усім учасникам справи роз`яснено право подати письмові пояснення або подати заяву про свою участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, яке відповідачами та їх представниками отримано заздалегідь 21 травня 2020 року.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку про необхідність залишення апеляції скарги без задоволення, а рішення суду без зміни з таких підстав.

Судом встановлено, що 29.03.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав у користування ОСОБА_5 кредитні кошти в сумі 175000 дол. США, а остання зобов`язалася сплатити на користь Банку проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 883750 грн. за курсом НБУ на день укладення даного договору (а.с.11-20).

Крім того, 04.05.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого Банк надав у користування ОСОБА_5 кредитні кошти в сумі 90000 дол. США, а остання зобов`язалася сплатити на користь Банку кошти в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 454500 грн. за курсом НБУ на день укладення даного договору (а.с.21-25).

ОСОБА_5 змінила своє прізвище спочатку на « ОСОБА_8 », а в подальшому на « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.9, 10).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.02.2011 у справі № 2-1737/2011 стягнуто з ОСОБА_10 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 04.05.2007 року в розмірі 733236,83 грн., сплачений судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. (а.с.30-33).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.12.2013 стягнуто з ОСОБА_11 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29.03.2007 в розмірі 1497911,83 грн., сплачений судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250 грн. (а.с.26-27).

24.11.2016 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «ФК «Фінактив» було укладено Договір Факторингу № 48, за умовами якого Банк відступив Фінансовій компанії право вимоги до ОСОБА_12 за кредитними договорами № 0 від 04.05.2007 та № 0 від 29.03.2007 (а.с.36-46).

28.12.2016 між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_4 було укладено Договір про відступлення права вимоги № 28/12, за умовами якого ОСОБА_4 набула права кредитора у зобов`язаннях, які виникли між ОСОБА_12 та АТ «УкрСиббанк» і отримала право вимагати від останньої належного виконання зобов`язання за кредитними договорами №0 від 04.05.2007 та №0 від 29.03.2007 (а.с.47-53).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000, у якій зазначено, що факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У ст. 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту ст. ст. 512, 1077 цього Кодексу, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договору факторингу.

З аналізу ст.ст. 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із ч. 1 ст. 1077 ЦК України та ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з ч. 1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Як встановлено судом, 28.12.2016 між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги № 28/12, за умовами якого ОСОБА_4 набула права кредитора у зобов`язаннях, які виникли між ОСОБА_12 та АТ «УкрСиббанк» і отримала право вимагати від останньої належного виконання зобов`язань за кредитними договорами № 0 від 04.05.2007 та № 0 від 29.03.2007.

Пунктами 1.1, 1.2, 5.1 вищевказаного Договору про відступлення права вимоги визначено, що ТОВ «ФК «Фінактив» відступає для ОСОБА_4 права вимоги за кредитними договорами на загальну суму 13024517,40 грн., а ОСОБА_4 сплачує за це 662000,00 грн..

Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права та правову позицію щодо розмежування договорів цесії та факторингу, спірний договір відступлення права вимоги від 28.12.2016 містить умови, притаманні договору факторингу, оскільки, уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором фінансова компанія отримала фінансування у розмірі 662 000,00 грн, а ОСОБА_4 , у свою чергу, укладаючи вказаний договір, набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебувала цивільна справа № 161/14096/16-ц за позовом ПАТ «Укрсиббанк», правонаступник ОСОБА_4 до ОСОБА_13 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, відповідно до якого ОСОБА_4 просила стягнути на її користь зі ОСОБА_13 заборгованість за кредитним договором № 0 від 29.03.2007 року в сумі 2810675,46 грн. та за кредитним договором № 0 від 04.05.2007 в розмірі 1405392,32 грн., складовими яких є відсотки на рівні облікової ставки НБУ, 3 % річних, інфляційних нарахувань, пені за порушення основного зобов`язання та строків сплати процентів (а.с.54-58).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2019 позовні вимоги у вищевказаній справі були задоволені у повному обсязі.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08.08.2019 рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2019 скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_13 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом було відмовлено у повному обсязі (а.с.134-137).

Цією постановою також було встановлено, що з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами відбулася заміна кредитора Банку на фізичну особу ОСОБА_4 , яка не може надавати фінансові послуги, оскільки згідно із ч. 2 ст. 203 ЦК України немає відповідного обсягу дієздатності. Фізична особа ОСОБА_4 у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. А тому, не може ставити питання про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в т.ч. і відсотків, пені за порушення основного зобов`язання та за порушення строків сплати процентів, трьох процентів річних та інфляційних витрат за прострочене виконання грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведене свідчить про те, що укладений між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги № 28/12 від 28.12.2016 за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.

За таких обставин та з огляду на те, що за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку висловленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 в справі № 761/20611/17 (провадження № 61-22261св18).

Крім того судом першої інстанції було встановлено порушення прав та законних інтересів позивачки, оскільки під час розгляду даної справи з пояснень представників сторін, в тому числі й з пояснень представника відповідача ОСОБА_4 , було встановлено, що в рамках виконавчого провадження, стягувачем у якому саме на підставі Договору про відступлення права вимоги № 28/12 від 28.12.2016 є ОСОБА_4 , державним виконавцем було винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, відповідно до якої до ОСОБА_4 перейшло право власності на належне ОСОБА_3 нежитлове вбудоване приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене підтверджує ту обставину, що існування спірного договору про відступлення права вимоги № 28/12 від 28.12.2016, який став підставою для примусового відчуження належного ОСОБА_3 нежитлового приміщення на користь ОСОБА_4 , порушує права, свободи та законні інтереси позивачки.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді