Головуючий у І інстанції Ліпчанський С.П.
Єдиний унікальний номер 237/631/19
Номер провадження 22-ц/804/2402/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Лопатіної М.Ю.,

Мальцевої Є.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 13 травня 2020 року, ухвалене в м. Курахове Мар`їнського районну Донецької області та повний текст якого складено 19 травня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання.

Позовна заява вмотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який з 01 вересня 2015 року навчається на денному відділенні Селидівського гірничого технікуму. Відповідач коштів на навчання сина не надає, хоча працює, має постійний дохід та може надавати своєму сину матеріальну допомогу на період його навчання. Просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина ОСОБА_3 на період навчання у розмірі 1/3 частини доходів відповідача, починаючи з 16 листопада 2018 року і до досягнення їх сином двадцяти трьох років.

Після уточнення позовних вимог зазначала, що на теперішній час їх син навчається на 1 курсі денної форми навчання гірничого факультету національного технічного університету «Дніпровська політехніка», термін закінчення навчання - 30 червня 2022 року. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина на період навчання за період з 16 листопада 2018 року по 30 червня 2019 року та з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2022 року в розмірі 1/3 частини від його доходів щомісячно.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 13 травня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що син потребує матеріальної допомоги батька на період навчання, оскільки іншого доходу, окрім стипендії в розмірі 1 600 грн., він не має. Відповідач в свою чергу працює, отримує регулярний дохід, має задовільний стан здоров`я, інших утриманців не має, а тому він може надавати сину матеріальну допомогу на період навчання. Щодо отримання сином заробітної плати за період з січня по травень 2018 року в розмірі 40 000 грн. зазначає, що вказані кошти були отримані сином в період проходження практики, які він витратив на транспорті витрати до місця практики, харчування та на облаштування житла для навчання у вищому навчальному закладі, придбання одягу, канцелярії. Щодо стягнення аліментів за минулий час зазначала, що відповідач пообіцяв допомагати сину в період навчання, проте на протязі трьох місяців цього не робив, у зв`язку з чим їй довелося звернутися до суду із позовом. З приводу відмови у задоволені позову з підстав подання позову неналежним позивачем зазначає, що вона і син зареєстровані за однією адресою у м. Мар`їнка, фактично проживають за другою адресою у м. Курахове. Під час канікул, вихідних та в період дистанційного навчання син проживав разом з нею.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є неналежним позивачем, оскільки повнолітня дитина проживає окремо від неї.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими, зроблені без належного з`ясування обставин справи.

Судом встановлено, що сторони є батьками повнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

З довідки Селидівського гірничого технікуму від 17 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 з 01 вересня 2015 року по 01 липня 2019 року навчався в Селидівскому гірничому технікумі (а.с. 11).

Відповідно до довідки НТУ «Дніпровська політехніка» № 17/28-751 від 10 вересня 2019 року ОСОБА_3 навчається на 1 курсі гірничого факультету, форма навчання - денна, за держбюджетом. Зарахований з 01 вересня 2019 року, передбачене закінчення навчання - 30 червня 2022 року (а.с. 45).

Згідно із ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Отже, аналіз статі 199 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Крім того, СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (стаття 141 СК України). Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Належним позивачем у цій справі є як дитина, так і один з батьків, з ким дитина проживає. Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, оскільки син проживає за іншою адресою є помилковими, оскільки проживання сина за іншою адресою зумовлено навчанням на денній формі у вищому навчальному закладі та має тимчасовий характер. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, висловленим від час розгляду справи № 583/664/17.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, передбачено у частині третій статті 199 СК України.

Крім того, відповідачем не надано доказів на спростування місця проживання сина разом з позивачкою.

Позов пред`явлено саме ОСОБА_1 , проти подання такого позову залучений судом у якості третьої особи ОСОБА_3 не заперечував, про що свідчать надані ним пояснення.

За таких обставин підстави для стягнення з відповідача аліментів безпосередньо на користь ОСОБА_1 відсутні.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Частиною 1 ст. 200 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В своїй позовній заяві та апеляційній скарзі, позивачка ОСОБА_1 зазначала, що син потребує матеріальної допомоги батька, оскільки навчається на денній формі навчання та не має можливості заробляти самостійно. Стипендії, яка складає 1600 грн. на місяць, та матеріальної допомоги з її боку йому не вистачає на покриття витрат, пов`язаних з навчанням: придбання канцелярії, їжі, одягу, оплату гуртожитку, витрати на проїзд.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 зазначав, що міг би погодитися на стягнення з нього аліментів на період навчання сина в розмірі 1/10 частини від його доходів, проте за період з дня звернення до суду та до закінчення сином технікуму, що свідчить про його спроможність надавати матеріальну допомогу сину.

Також відповідач вказував на те, що твердження позивачки щодо потреби сина у матеріальній допомозі з його боку, є безпідставними, оскільки в період з січня по травень 2019 року син отримував заробітну плату на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» в розмірі 50 749,04 грн., що в середньому складає 10 000 грн. на місяць. Заперечень щодо інших періодів навчання сина не зазначав.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що повнолітній ОСОБА_3 у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги, за виключенням періоду отримання ним заробітної плати за час проходження практики, та відповідач має можливість надавати таку допомогу.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Частиною 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від сплати їх. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за десять років.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (частина 2 ст. 199 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що позов подано 06 лютого 2019 року.

Відповідно довідки Селидівського гірничого технікуму № 02/89 від 05 липня 2019 року ОСОБА_3 закінчив технікум 30 червня 2019 року (а.с. 34).

З відповіді ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та довідки про доходи № 2006 від 11 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 з 21 січня 2019 року по 12 травня 2019 року проходив виробничу практику на підприємстві та за цей період роботи отримав заробітну плату у розмірі 50 749,04 грн. (а.с. 32-33).

З 01 вересня 2019 року ОСОБА_3 навчається на 1 курсі гірничого факультету, форма навчання - денна, за держбюджетом. Зарахований з 01 вересня 2019 року, передбачене закінчення навчання - 30 червня 2022 року (а.с. 45).

Враховуючи, що доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача аліментів за минулий час позивачкою не надано, апеляційний суд вважає, що аліменти підлягають стягненню з дня пред`явлення позову по день закінчення ОСОБА_3 технікуму (30 червня 2019 року) та з 01 вересня 2019 року і до закінчення ним навчання - 30 червня 2022 року, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років.

У зв`язку з отриманням ОСОБА_3 заробітної плати під час проходження ним практики з 21 січня 2019 року по 12 травня 2019 року на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», вказаний період слід виключити з періоду стягнення аліментів.

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, апеляційний суд враховує, що відповідач є працездатною особою, доказів на підтвердження неспроможності надавати матеріальну допомогу сину, незадовільного стану здоров`я чи знаходження на його утриманні інших непрацездатних осіб, ним не надано.

Також апеляційним судом взято до уваги пояснення позивачки, викладені в апеляційній скарзі, про те, що повнолітній ОСОБА_3 отримує стипендію в розмірі 1 600 грн. на місяць.

Зважаючи на це, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути аліменти на утримання повнолітньої дитини, у розмірі 1/6 частки від всіх видів доходу відповідача, щомісячно, що на думку апеляційного суду буде достатнім для утримання сина в період навчання.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. У зв`язку з цим, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору за подання нею позовної заяви в сумі 768,40 грн. та апеляційної скарги в сумі 1 152,60 грн. підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 13 травня 2020 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі 1/6 частини з усіх видів його доходу щомісячно, починаючи з 06 лютого 2019 року по 20 січня 2019 року, з 13 травня 2019 року по 30 червня 2019 року та з 01 вересня 2019 року і до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років.

Допустити негайне виконання постанови про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави у відшкодування судового збору 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 липня 2020 року.

Судді В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

М.Ю. Лопатіна