КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа №760/5955/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7536/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року (суддя Кушнір С.І.) у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення,

встановила:

у березні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідача із самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що будинок АДРЕСА_2 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, а комунальне підприємство є балансоутримувачем та управителем даного будинку. Згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2010р. єдиним наймачем спірної квартири був ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач стверджував, що після смерті ОСОБА_2 у квартиру заселилася ОСОБА_1 , не маючи на це законних підстав. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року їй відмовлено у позові про визнання за нею права користування квартирою АДРЕСА_1 , однак відповідач добровільно виселитися відмовляється.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року позов задоволено, виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та стягнуто з неї на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» судовий збір у сумі 1 600грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на неврахування судом наданих нею доказів, зокрема рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2015 року, яким встановлено її проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства зі ОСОБА_2 з 23 серпня 1995 року по день його смерті, а з жовтня 2002р. по ІНФОРМАЦІЯ_1. у квартирі АДРЕСА_1 . На думку відповідача дане рішення свідчить про те, що вона користується квартирою на законних підставах, як член сім`ї наймача.

Крім того, відповідач зазначає, що факт її постійного проживання в квартирі разом з чоловіком підтверджується актами обстежень, які проводилися КП «Грушківське» та сусідів, рахунками на оплату за утримання будинку та прибудинкової території, які виставлялися КП ГІОЦ з вересня 2012 р., та в яких зазначені дві особи.

Також відповідач вважає, що судом неправильно застосовані норми статей 64, 65, 106 ЖК Української РСР, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки відповідач є тимчасовим мешканцем квартири, тому після смерті ОСОБА_2 не може продовжувати проживати в ній як член сім`ї наймача.

У поданих поясненнях Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, так як відповідач самовільно зайняла квартиру без будь-яких підстав після смерті наймача ОСОБА_2 , який за життя не повідомляв про право відповідача на проживання у спірній квартирі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» - Бабій А.Л. та Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації - Федорчук Х.В. , які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 6 травня 2015 року №279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», рішення Київської міської ради від 9 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року №121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень (зі змінами), житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2010 року визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 січня 2017 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 4 вересня 2019 року, відмовлено ОСОБА_1 у позові про визнання за нею права користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що

ОСОБА_1 самоправно зайняла спірну квартиру після смерті наймача ОСОБА_2 , а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно, без будь-яких підстав, без дотримання встановленого законом порядку на зайняття жилого приміщення.

Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю в них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» про визнання права користування житловим приміщенням судовими рішеннями було встановлено, що ОСОБА_1 заселилася у спірну квартиру без дотримання положень ст. 64 та 65 ЖК УРСР, а відтак не набула права на користування нею.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з того, що рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_1 поселилася у спірну квартиру без дотримання встановленого законом порядку, даний спір розглядається за участю тих же осіб, повторно даний факт доведенню не підлягає.

За таких обставин, враховуючи практику Верховного Суду, відповідач повинна була надати суду докази, що спірна квартира була тривалий час її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не мала.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, відповідачем належних та допустимих доказів тривалого постійного проживання у спірній квартирі до смерті наймача ОСОБА_2 надано не було.

Відповідач не заперечувала, що вирішуючи питання про визнання за ним права на користування спірною квартирою у 2010 році, ОСОБА_2 не повідомляв, що він проживає у квартирі разом із ОСОБА_1 і вона разом з ним має право на користування квартирою.

Також відповідач підтвердила, що за життя ОСОБА_2 останнім не порушувалося питання про реєстрацію її у спірній квартирі.

Розглядаючи позов ОСОБА_1 про визнання права користування спірним житловим приміщенням, судом було встановлено, що у 2003 році ОСОБА_1 разом із членами своєї сім'ї приймала участь у приватизації квартири АДРЕСА_3 та отримала право власності на 1/3 частину вказаної квартири. Крім того, ОСОБА_1 до 7 березня 2015 року була зареєстрована у вказаній квартирі.

Зазначені факти свідчать, що до смерті ОСОБА_2 відповідач мала інше житло і тільки після смерті наймача порушила питання про визнання за нею права на користування спірною квартирою.

Надані відповідачем акти, складені працівниками КП «Грушківське» та сусідами про проживання відповідача у спірній квартирі з 2004 року, на думку колегії суддів, не є належними та достатніми доказами у підтвердження тривалого проживання ОСОБА_1 у квартирі і що спірна квартира була її єдиним місцем проживання.

Додані до апеляційної скарги квитанції про сплату комунальних послуг не є доказами постійного проживання відповідача у квартирі до 9 грудня 2013 року, так як свідчать про оплату послуг, якими відповідач користувалася після смерті наймача ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що підтвердженням законного користування ОСОБА_1 спірною квартирою є рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2015 року, яким встановлено, що ОСОБА_1 та померлий 9 грудня 2013 року ОСОБА_2 з 23 серпня 1995 року до 9 грудня 2013 року проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Тобто, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається.

Тому не може мати преюдиційного значення під час розгляду даної справи рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2015 року для КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» та Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, які участі у її розгляді не брали.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 , підлягали встановленню при розгляді даної справи на загальних підставах.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц.

Однак, доказів своїх тверджень відповідачем суду першої інстанції надано не було.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача із самовільно зайнятої квартири без надання іншого жилого приміщення.

Та обставина, що на час розгляду даної апеляційної скарги, за твердженням відповідача, вона відчужила належну їй на праві власності частину квартири і на даний час іншого житла не має, правового значення для вирішення даного спору не має, так як відповідач на власний розсуд розпорядилася своєю власністю та погіршила свої житлові умови.

Колегія суддів вважає правомірними доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом при вирішенні даного спору також положень ст. 99 та 109 ЖК УРСР, так як зазначені норми правовідносини сторін не регулюють. Однак, дана обставина не вплинула на правильність вирішення даного спору, а задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції також посилався на положення ст. 116 ЖК УРСР, норми якої були підставою позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Слюсар