Справа № 648/2226/19
Провадження № 2/648/62/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року смт. Білозерка

Білозерський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді: Кусік І.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Козлової Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Станіславська сільська рада Білозерського району Херсонської області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зустрічний позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив суд визнати в судовому порядку такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вказаний позов мотивував тим, що в належному йому на праві приватної власності вищевказаному житловому будинку були зареєстровані його дружина - ОСОБА_2 , діти та онуки - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_6 Рішенням Білозерського районного суду шлюб між ним та ОСОБА_7 було розірвано.

Оскільки відповідачі не проживають за вищевказаною адресою з 2000 року, більше ніж 15 років з ОСОБА_1 не спілкуються, жодної матеріальної допомоги по утриманню житлового будинку та сплаченню комунальних платежів не надають, будь-якої домовленості щодо користування житлом між сторонами не існує, а всі обов`язки по утриманню домоволодіння лежать повністю на ОСОБА_1 позивач вважає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 є такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Отримання такого рішення суду необхідне для зняття відповідачів з реєстрації у відповідності до ст. 7 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-IV.

16.10.2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, якою вказала, що на обґрунтування своїх вимог позивач за первісним позовом вказує на те, що відповідачі з 2000 року вказаною адресою не проживають та більше ніж 15 років не спілкуються з ним. Але вказані обставини не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки 11.10.2003 року в належному їм на праві спільної сумісної власності будинку одружувався їх спільний син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в цьому ж будинку народилася їх онука - ОСОБА_9 , у період з 2005 року по 2007 рік з ними в будинку проживав син ОСОБА_8 , у 2006 році, а потім і в 2008 році з їх будинку проводжали до лав української Армії сина - ОСОБА_10 , всі ці обставини відбувалися у період їх спільного проживання з ОСОБА_1 у належному їм, як подружжю, будинку АДРЕСА_1 . Крім цього, ОСОБА_2 періодично приїздила до села та навідувалася до будинку. А їх спільні діти допомагали батьку його добудовувати, як наприклад син - ОСОБА_10 допомагав матеріально (надавав грошові кошти) батькові в проведенні газу до будинку. Зазначені обставини підтверджуються фотокартками, на яких члени їх родини перебувають у період з 2000 по 2004 роки в спірному будинку чи на його подвір`ї, разом з батьком(дідусем) - ОСОБА_1 , а також листом ОСОБА_10 , датованого 04.11.08 року направленого на адресу спільного проживання їх родини: АДРЕСА_1 , в якому ОСОБА_10 зазначає: «Привет родители…».

Перебуваючи в шлюбі, під час її з ОСОБА_1 спільного проживання, після переїзду з Казахстану до України, у 1990 році, ними спільно було отримано в с. Широка Балка земельну ділянку під забудівлю та за спільні кошти розпочато будівництво житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_2 році, за спільні кошти, позивач за зустрічним позовом на той час (до 1999 року) була офіційно працевлаштована, яку також витрачали на будівництво будинку, та своїми силами і за допомогою родичів, друзів і кумів, вони побудували вказаний будинок та проживали в ньому всією сім`єю, одружували дітей та народжували онуків.

З 1999 року по 2007 рік ОСОБА_2 працювала без офіційного оформлення, часто виїздила за кордон на заробітки, звідки привозила грошові кошти, які вони також витрачали розбудову домогосподарства, і лише у 2007 році оформили документи на право власності на будинок, на голову сім`ї - ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач за зустрічним позовом вважає, що набутий під час шлюбу житловий будинок є їх спільною сумісною власністю з колишнім чоловіком - ОСОБА_1

У 2009 році шлюб між нами розірвано, проте питання щодо розподілу спільно набутого майна подружжя не вирішувалось, оскільки була усна домовленість, що хоч і володіють вони будинком разом в однакових долях, але ОСОБА_1 буде користуватися цілим будинком, а в подальшому будинок залишиться їх дітям, тому й не було необхідності у розподілі майна, бо навіть після розлучення ОСОБА_2 з колишнім чоловіком спілкувалися, він навіть привозив кореспонденцію, яка надходила їй та дітям на адресу реєстрації, які фактично працювали і проживали в м. Херсоні. Окрім зазначеного їх з ОСОБА_1 онуки періодично відпочивали дідуся в селі.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 вважає, що спірний будинок належить їй та колишньому чоловіку на праві спільно сумісної власності у рівних частинах по 1/2 кожному, а тому ОСОБА_1 не має будь-яких прав, щодо подання позову про втрату права користування цим будинком щодо неї, а також їх спільних дітей та онуків.

Уточнивши вимоги за зустрічним позовом, ОСОБА_2 просила суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя і у порядку його поділу визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині цього житлового будинку за кожним; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені останньою судові витрати, а саме: витрати на оплату судового збору у розмірі 960,00грн. та повернути ОСОБА_2 надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 534.36грн.

В судовому засіданні:

Представник ОСОБА_1 підтримав первісний позов, вказав, що у зв`язку з тим, що відповідачі більше року не проживають за вищевказаною адресою без поважних причин, тож є такими, що втратили право користування спірним будинком.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 представник позивача за первісним позовом ОСОБА_11 надав суду відзив на зустрічний позов, яким вказав, що хоча шлюб між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і було розірвано 24.09.2009 року, проте фактично шлюбні стосунки між подружжям були припинені починаючи з 2000 року. З того ж часу позивач за зустрічним позовом у спірному будинку не проживала. Востаннє ОСОБА_2 була в будинку позивача восени 2009 року і під час цієї зустрічі ОСОБА_1 повідомив, що будинок був фактично побудований ним за власні кошти, її частки в будинку немає, а тому ОСОБА_2 не може ні претендувати на спірний будинок, ні користуватися ним. Таким чином, позивач за зустрічним ще восени 2009 року знала про той факт, що позивач вважає себе одноосібним власником будинку. ОСОБА_11 наголосив, що спірний будинок був добудований та зданий в експлуатацію 25.01.2007 року, в період, коли ОСОБА_2 у вказаному будинку вже не проживала. Крім того, в червні 2010 року ОСОБА_1 отримав державний акт ЯК № НОМЕР_1 на право володіння земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , а 13.12.2010 року взяв цільовий кредит в розмірі 13900 грн. для газифікації будинку, який виплатив в червні 2015 року. На підставі викладеного, представник позивача просив в задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_1 підтримав свого довірителя у повному обсязі, просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив.

ОСОБА_2 первісний позов ОСОБА_1 не визнала, просила відмовити в його задоволенні у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю заявлених вимог. Підтримала уточнені 29.05.2020 року позовні вимоги, просила суд їх задовольнити.

ОСОБА_3 надала суду заяву (а.с 90), якою вказала, що вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими та незаконними. Вона не проживає за спірною адресою на протязі певних проміжків часу з поважних причин, а саме: у зв`язку з періодичними виїздами на роботу за кордон. Отже, відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, за нею зберігається жиле приміщення, як за тимчасово відсутнім членом сім`ї у зв`язку із тимчасовим виїздом з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 суду пояснила, що не заперечує проти його задоволення, так як спірний житловий будинок було побудовано за спільні кошти батьків в період їх шлюбу. Будинок оформлено було на батька за згодою всіх членів сім`ї, оскільки поліпшення будинку та поточні ремонтні роботи проводилися в тому числі й за кошти членів всієї родини.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду спраив був повідомлений у встановленому законодавством порядку, про причини неявки суд не повідомив, клопотань, заперечень відзиву не подав.

ОСОБА_6 , надала суду заяву (а.с 92), якою вказала, що вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими та незаконними. Вона не проживає за спірною адресою на протязі певних проміжків часу з поважних причин, а саме: у зв`язку з періодичними виїздами на роботу за кордон. Отже, відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, за нею зберігається жиле приміщення, як за тимчасово відсутнім членом сім`ї у зв`язку із тимчасовим виїздом з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 суду пояснила, що не заперечує проти його задоволення, так як спірний житловий будинок було побудовано за спільні кошти батьків в період їх шлюбу. Будинок оформлено було на батька за згодою всіх членів сім`ї, оскільки поліпшення будинку та поточні ремонтні роботи проводилися в тому числі й за кошти членів всієї родини.

ОСОБА_6 заперечив проти первісного позову, суду пояснив, що він виїхав з будинку батьків, оскільки поїхав на заробітки за кордон. В будинку батьків залишилися його речі і в подальшому, ОСОБА_6 має намір туди повернутися.

Представник Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області надав суду клопотання, яким проти задоволення первісного прозову не заперечував.

Під час розгляду справи судом вирішено процесуальні питання:

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 31 липня 2019 року у справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

20 січня 2020 року ухвалою суду було попередньо визначено розмір судового збору за подання ОСОБА_2 зустрічної позовної заяви; об`єднано вимоги первісного та зустрічного позовів в одне провадження; подальший розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 21 лютого 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 429185 від 17.02.2007 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава набуття права власності: рішення Широкобалківської сільської ради № 3 від 25.01.2007 року.

Згідно копії паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 24.09.2009 року Відділом ДРАЦС Білозерського РУЮ Херсонської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 27.12.1975 року по 24.09.2009 року.

Рішенням виконавчого комітету Широкобалківської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 3 від 25.01.2007 року був затверджений акт прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель, розташованих в АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право особистої власності на вказаний житловий будинок на ім`я ОСОБА_1 .

На підставі Рішення серії Широкобалківської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 24.12.1997 року № 60 та рішення Широкобалківської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 19.05.2010 року № 416, ОСОБА_1 було видано Державний акт серії НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту сторін кредитної угоди, затвердженого заступником голови Фонду з економічних та фінансових питань, вбачається, що Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на підставі кредитного договору від 13.12.2010 року № 5470-к, ОСОБА_1 був наданий кредит для газифікації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 13900 грн. Кредит сплачено позичальником у повному обсязі.

Згідно акту Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 12.07.2019 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 з 2000 року не проживають в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з адресних довідок Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 26.07.2019 року (а.с. 16-21), відповідачі за первісним позовом ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 вибув 26.12.2018 року в м. Львів.

З досліджених в судовому засіданні фотознімків (а.с. 69-80), листа ОСОБА_6 (а.с 81) вбачається, що в спірному будинку з 2000 року перебували члени родини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а їх син писав листи на вказану адресу на ім`я обох батьків.

Допитані в судовому засіданні:

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що ОСОБА_2 в 1996 році вже там не проживала. ОСОБА_10 їй казав, що ОСОБА_13 претензій більше на має.

Свідок ОСОБА_14 підтвердила, що ОСОБА_2 будувала спірний будинок разом з чоловіком, виїхала з будинку наприкінці 90-х років.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що ОСОБА_16 разом будували спірний будинок в 90-х роках. На газифікацію будинку грошима допомагав їх син ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 суду пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 раніше домовилися про те, що будинок залишиться їх молодшому сину, тому питання поділу майна і не піднімалося.

Проаналізувавши всі надані суду докази в їх сукупності, заслухавши позицію сторін, свідків, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову з наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 27.12.1975 року по 24.09.2009 року.

З матеріалів справи, показів сторін, свідків та матеріалів інвентарної справи № 34653 на домобудівлю АДРЕСА_1 вбачається, що початок будівництва вказаного будинку та введення його в експлуатацію також відбувалися в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , в період шлюбу ОСОБА_1 було набуто і право власності на спірну домобудівлю.

Згідно положень ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Нормами ст.ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Оскільки право власності на домобудівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , виникло у ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_2 , позивач за первісним позовом не порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ним в шлюбі, а отак, суд дійшов висновку про те, що вищевказана домобудівля є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За таких обставин вимоги позивача за зустрічним позовом в частині визнання за кожним із подружжя права власності по 1/2 частині спірного житлового будинку є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних доказів факту наявності між ним та відповідачем ОСОБА_2 домовленості про поділ майна.

Покази свідків про наявність такої домовленості надані суду зі слів самого позивача ОСОБА_1 , і тому не є належним доказом, а отак і не можуть бути прийняті судом.

З цих самих обставин суд дійшов висновку про те, що моментом, в який ОСОБА_2 дізналася про порушення своїх прав (права власності на спільне майно подружжя) є дата, коли їй стало відомо про існування позову до неї про визнання її та членів її родини такими, що втратили право користування майном. Тож, відповідно і строк звернення до суду з даним позовом нею не пропущено.

Розглядаючи вимогу ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, суд дійшов наступного:

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням визначений положеннями ст. 72 ЖК України. Так, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підсумовуючи вищевикладене, зважаючи на те, що спірний будинок належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку, що вимога одного із співвласників вказаного помешкання про визнання другого співвласника та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, порушує право ОСОБА_2 на володіння своїм майном та є такою, що не підлягає задоволенню. При цьому, суд зважає на те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 знявся з реєстрації та вибув із спірного будинку ще 26.12.2018 року, тож по відношенню до цього відповідача взагалі відсутній спір.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 7-13, 80-81, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, на підставі ст.ст. 57, 60 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 72, 15, 156 ЖК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням Постанов ВСУ від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17, від 24 травня 2017 року по справі № 6-843цс17 та постанови Верховного Суду від 05 квітня 2018 року по справі № 404/1515/16-ц, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ) відмовити в задоволенні його позову до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Станіславська сільська рада Білозерського району Херсонської області (вул. Свободи, 15, с. Станіслав Білозерського району Херсонської області, 75051), про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ) про поділ майна подружжя - задовольнити повністю.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 , за кожним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в сумі 960,00 грн.

Повернути ОСОБА_2 надмірно сплачену нею суму судового збору в розмірі 534,36 грн.

Рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Згідно п.п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне рішення суду складено 30 липня 2020 року.

Головуючий суддя: Кусік І.В.