Постанова

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Київ

справа № 759/17987/13-ц

провадження № 61-15904св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач) - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач (позивач) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року у складі судді Кириленко Т. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в складі колегії суддів:Махлай Л.Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява обґрунтована тим, що 17 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту та заставу майна, згідно якого відповідачу надано кредит в сумі 15 550,00 дол. США строком до 17 квітня 2014 року зі сплатою 13% річних за користування кредитом.

30 січня 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду, відповідно до якої були перенесені строки виконання зобов`язань та встановлено повернення кредиту шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 230,00 дол. США.

17 квітня 2007 року укладено договір поруки № 108987, згідно якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором № 0 про надання споживчого кредиту.

Однак відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання виконав не в повному обсязі, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість.

З урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2007 року № 0 в розмірі 13 113,69 дол. США, яка складається з: 7 811,45 дол. США - кредитна заборгованість; 5 302,24 дол. США - заборгованість за процентами та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 71 873,39 грн, яка складається із: 40 002,12 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 31 871,27 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором.

У січні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», в якому просили визнати на підставі статті 230 ЦК України недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу майна та договір поруки від 17 квітня 2007 року в частині визначення суми кредиту в розмірі 6 057,92 дол. США; застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з банку на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 472,22 дол. США та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову зазначали, що кредитний договір та договір поруки були укладені під впливом обману, внаслідок вчинення з боку окремих посадових осіб банку протиправних шахрайських дій, що спричинило укладення договорів на суму значно більшу, ніж було узгоджено сторонами. Вартість придбаного за кредитні кошти автомобіля становила 47 935,00 грн, а не 78 532,00 грн, як зазначено в договорі. При укладенні договору працівники банку повідомили, що сума кредиту, яка вказана в договорі 15 550,00 дол. США - це загальна сума, з нарахованими відсотками та банківськими комісіями за весь період дії договору, а також про те, що грошові кошти будуть перераховані безпосередньо до автосалону. Самі ж договори після підписання ні позичальнику, ні поручителю не видали. Зміст договору складений банком та працівники банку не надали можливості повністю ознайомитися з умовами договору, а тому договір було підписано на умовах, що не відповідають тим, на які вони сподівалися. Крім того, в результаті протиправних дій з боку працівників банку, ОСОБА_1 була завдана моральна шкода.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року в задоволенні позовів відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження виконання договору від 17 квітня 2007 року щодо надання ОСОБА_1 грошових коштів саме в розмірі 15 550,00 дол. США.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не надали доказів вчинення з боку окремих посадових осіб банку протиправних шахрайських дій, внаслідок яких був укладений договір на більшу суму.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасовано.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 113,69 дол. США, з яких 7 811,45 дол. США заборгованість за тілом кредиту, 5 302,24 дол. США заборгованість за відсотками за користування кредитом та 71 873,39 грн пені, яка складається з 40 002,12 грн пені за несвоєчасне погашення кредиту та 31 871,27 грн за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом. Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки кредит ОСОБА_1 був отриманий, кошти він використав придбавши автомобіль, здійснював відповідні платежі за тілом кредиту та процентами, які він не оскаржував, у нього спору не має, тому суд першої інстанції необґрунтовано відмовив банку у задоволенні позову.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину не має значення при вирішенні питання щодо недійсності правочину. Доводи ОСОБА_1 про те, що банк надав кредит у меншому розмірі, ніж зазначено у кредитному договорі не є підставою для визнання договору недійсним, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та заставу майна та договору поруки.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 759/17987/13-ц, витребувано її з Святошинського районного суду м. Києва, зупинено виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 квітня 2020 року справу передано судді Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2020 року справу № 759/17987/13-ц, призначено до судового розгляду.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржену постанову суду апеляційної інстанції повністю, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами залишено поза увагою, що підставою позову є вчинення правочину внаслідок допущеного працівниками банку документально підтвердженого обману щодо умов кредитного договору, внаслідок чого банком оформлено кредит сума якого (6 050,00 дол. США) значно перевищила вартість майна, на придбання якого цей кредит надавався, що згідно зі статтею 230 ЦК України є підставою недійсності цього правочину. ОСОБА_1 заперечував, що отримав кредит саме на суму 15 550,00 дол. США, що на той час згідно курсу Національного банку України становило 78 527,50 грн, оскільки автомобіль, придбаний за кредитні кошти шляхом їх перерахунку банком на розрахунковий рахунок автоцентру, коштував 47 935,00 грн. Апеляційний суд задовольнив вимоги банку згідно з розрахунків, які зроблені на підставі підробленого документа. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, немає доказів обміну саме ОСОБА_1 цих коштів на гривні та оплати їх на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Укренергопромсервіс» (далі - ТОВ «Укренергопромсервіс»).

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що 17 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 0 від 17 квітня 2007 року, про надання споживчого кредиту та заставу майна, за умовами якого останньому було надано кредит на суму 15 550,00 дол. США зі сплатою 13 % річних строком до 17 квітня 2014 року.

Цього ж дня, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 108987, за умовами якого остання зобов`язалась нести солідарну відповідальність перед банком за невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

17 квітня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського рахунку № НОМЕР_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 з метою зарахування банком на рахунок клієнта кредитних коштів, наданих згідно умов кредитного договору № 0 від 17 квітня 2007 року.

30 січня 2009 року та 20 березня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткові угоди до кредитного договору, за умовами яких були перенесені строки виконання зобов`язань та встановлено порядок повернення кредиту шляхом сплати щомісячних ануїтентних платежів.

30 січня 2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору поруки, за умовами якого погоджено зміни щодо строку виконання основного зобов`язання.

11 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «Запорізький автомобілебудівний завод» через директора філії «Автоцентр на Столичному» укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «Део Ланос».

ОСОБА_1 отримав рахунок фактуру для оплати вартості автомобіля.

Згідно з актом приймання-передачі від 11 квітня 2007 року ОСОБА_1 отримав автомобіль марки «Део Ланос».

Відповідно до заяви про видачу готівки від 17 квітня 2007 року № 49 ОСОБА_1 зняв зі свого поточного рахунку № НОМЕР_2 готівкові кошти у сімі 15550,00 дол. США, що становило еквівалент 78527,50 грн. Цього ж дня відповідно до квитанції від 17 квітня 2007 року № 53 ОСОБА_1 сплатив на адресу ТОВ «Укренергопромсервіс» грошові кошти в сумі 78532,00 грн. як оплату за автомобіль за договором № 812/04 від 11 квітня 2007 року.

За розрахунком банку станом на 27 травня 2015 року заборгованість за кредитом становила 7 811,45 дол. США; заборгованість за процентами - 5 302,24 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 40 002,12 грн та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 31 871,27 грн.

25 вересня 2013 року банк направив вимоги до позичальника та поручителя про наявність простроченої поточної заборгованості та вимогою про те, що у випадку не усунення порушень на 32 (тридцять другий) день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту АТ «УкрСиббанк», вимагає виконання забов`язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 17 квітня 2007 року, а саме сплатити заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих процентів, що разом становить 10027,36 дол. США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції закону, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, в разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману в разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

За змістом статті 230 ЦК України у взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підписавши спірні правочини, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 своїми підписами засвідчили, що перед підписанням угод належно і у достатній формі ознайомились з усіма умовами цих угод, їх повністю і однаково з кредитором розуміють, вважають справедливими, адекватними, розумними, погоджується з ними і жодних заперечень не мають; угоди підписані позичальником та поручителем добровільно, їх волевиявлення є вільними, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідають їх внутрішній волі, намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань.

Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Так, з кредитного договору вбачається, що в них зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, строк кредитування, графік погашення кредиту, що визначає зобов`язання позичальника з повернення кредиту та сплати процентів щомісячними платежами з кінцевим терміном повернення.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у розмірі 15 500,00 дол. США, що еквівалентно 78 527,50 грн на день укладення договору та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором.

ОСОБА_1 погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в кредитному договорі, додаткових угодах свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує його доводи про те, що позикодавець не знав чи не міг знати про дійсну вартість кредиту.

На виконання умов спірного кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» перерахував на поточний рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15500,00 дол. США, які позичальник 17 квітня 2007 року зняв з власного рахунку та здійснив валютну обмінну операцію.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірного договору є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суди, установивши, що зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню. З урахуванням зазначених обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за тілом кредиту у сумі 7 811,45 дол. США.

Проте, стягуючи заборгованість за процентами за користування кредитом та пенею за період з 17 квітня 2014 року до 27 травня 2015 року суди не звернули уваги на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 17 квітня 2014 року позивач не міг нараховувати такі проценти та пеню.

Суди попередніх інстанцій на зазначене вище уваги не звернули та не врахували, що після надіслання банком вимоги про дострокове погашення заборгованості та у випадку невиконання умов такої вимоги, дія договору кредитку припинилась, а тому підстави для нарахування процентів за користування кредитом відсутні.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Отже рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» у повному обсязі є передчасним.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність у касаційного суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, що перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи розрахунку заборгованості із щомісячними складовими, справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення первинного позову ПАТ «УкрСиббанк» відповідно до вимог статті 411 ЦПК України. В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за тілом кредиту у сумі 7 811,45 дол. США залишити без змін.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за процентами та пені за кредитним договором, справу передати в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання правочинів недійсними та відшкодування моральної шкоди, - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення суду апеляційної інстанцій в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун