Справа №645/7364/19
Провадження № 4с/645/20/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Бабкової Т.В.,

при секретарі - Малій О.Л.,

за участю сторін виконавчого провадження:

представника стягувача ОСОБА_1 - адвоката Пасмурової І.О.,

боржниця - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася,

та приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича під час виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.02.2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

24.04.2020 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В. під час виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.02.2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики. В своїй скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Ярмоленка О. В. знаходиться виконавчий лист № 645/7364/19, виданий Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 29 400 доларів США та витрат зі сплати судового збору у розмірі 7094,23 грн. 20.03.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленком О. В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 61619065. У ході примусового виконання постановою про опис та арешт майна боржника від 07.04.2020 року було описано та накладено арешт на 3-х кімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності боржнику - ОСОБА_2 13.04.2020 року стягувачем ОСОБА_1 було направлено запит до приватного виконавця щодо надання інформації про стан проведення виконавчих дій за вищезазначеним виконавчим провадженням, на який 21.04.2020 року була отримана письмова відповідь про неможливість передачі на примусову реалізація вищезазначеної квартири, оскільки за адресою її місцезнаходження, а саме: АДРЕСА_1 , з 27.08.2019 року зареєстрований онук боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є неповнолітньою особою.

Відмову у здійсненні процесуальних дій щодо передачі на реалізацію арештованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 , приватний виконавець аргументує вимогами розділу II Порядку реалізації арештованого майна, а також п. 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, відповідно до яких у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, який додається до заявки на реалізацію арештованого майна, або на підставі відповідного рішення суду.

Стягувач вважає, що дії приватного виконавця щодо відмови у передачі на примусову реалізацію арештованого майна, а саме: АДРЕСА_1 , внаслідок реєстрації у квартирі її неповнолітнього онука суперечить вимогам діючого законодавства, порушують його права як стягувача, у майбутньому призведуть до невиконання судового рішення. ОСОБА_1 зазначає, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.04.2020 року однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 , що є батьком малолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_2 є бабою, а не матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є зареєстрованим, але не проживає як член сім`ї власника у спірній квартирі, а тому як для укладення ОСОБА_2 договору щодо добровільного відчудження квартири, так і для примусової реалізації її майна в ході виконання рішення суду згоди органу опіки і піклування не потребується. Малолітній ОСОБА_3 є зареєстрованим в спірній квартирі, але, фактично не проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 , мав право лише на потенційне проживання у спірній квартирі до моменту добровільного чи примусового відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 , оскільки дитина має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права відчуженням квартири, що належала його бабі, не порушуються. Сам факт реєстрації 27.08.2019 року малолітньої особи в квартирі, що може виступати предметом забезпечення цивільної відповідальності за борговими зобов`язаннями від 17.05.2018 року, може призвести до уникнення зазначеної матеріальної відповідальності, порушення законних прав стягувача та невиконання рішення суду.

За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що звернення стягнення на нерухоме майно боржника є єдиним реальним та ефективним способом виконання рішення суду, дії приватного виконавця суперечать вимогам міжнародного та національного законодавства України, порушують його права як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки призведуть до уникнення боржником матеріальної відповідальності через реєстрацію у житловому приміщенні малолітньої особи, що унеможливлює у майбутньому виконання судового рішення, так як інше майно, на яке можливо б було звернути стягнення в ході виконання судового рішення, у боржника відсутнє. З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В. передати на примусову реалізацію нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2020 року визначено головуючого по справі - суддю Фрунзенського районного суду м.Харкова Бабкову Т.В.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.04.2020 року Бабкової Т.В. прийнято до розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В. та призначено справу до слухання в судовому засіданні.

14.07.2020 року на адресу суду надійшов письмовий відзив приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В.на скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив відмовити в її задоволені. На обґрунтування своєї позиції посилався на те, що на примусовому виконанні у нього, приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В., перебуває виконавчий лист № 645/7364/19, виданий 20.03.2020 року Фрунзенським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29400 доларів США та 7094,23 грн. витрат по сплаті судового збору. 20.03.2020 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП№61619065, яку направлено сторонам виконавчого провадження до відома та виконання. В процесі виконавчого провадження шляхом здійснення запитів до Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України, Міністерства внутрішніх справ України було з`ясовано, що боржник ОСОБА_2 пенсію не отримує, не працює за трудовими чи цивільно-трудовими договорами, інформація щодо джерел отримання доходів боржником відсутня, зареєстрованих на праві власності транспортних засобів вона не має. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником ОСОБА_2 на праві власності зареєстровано квартиру АДРЕСА_3 . 07.04.2020 року приватним виконавцем складено постанову про опис та арешт майна боржника, якою описано та накладено арешт на майно боржника:квартиру, реєстраційний номер НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 . У зв`язку з відсутністю боржника при описі майна, відповідальним зберігачем призначено стягувача ОСОБА_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_4 . Копію постанови направлено боржнику до відома. Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова №12-0 від 26.03.2020 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Неодноразовими виходами приватного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 , боржниці ОСОБА_2 виявлено не було, також за вищевказаною адресою, не виявлено неповнолітніх осіб (в тому числі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), які б проживали за даною адресою чи ознак проживання таких осіб в даній квартирі. Проте пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно розділу II Порядку реалізації арештованого майна - у разі передачі на реалізацію нерухомої майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - до заявки на реалізацію арештованого майна додається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. 27.05.2020 року приватним виконавцем направлено запит до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з метою вирішення питання щодо надання дозволу на реалізацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до відповіді з Департаменту служб у справах дітей від 17.06.2020 року, яка надійшла до приватного виконавця 06.07.2020 року, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, заперечує проти реалізації вищевказаної квартири.

В судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_1 адвокат Пасмурова І.О. скаргу підтримала в повному обсязі.

Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В. в судовому засіданні не заперечував, що в ході виконавчого провадження з`ясовано, що єдиним майном ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_3 , право власності на яке боржниця набула 24.03.2003 року на підставі договору дарування. Іншого майна, за рахунок якого можливо задовольнити стягнення, у боржниці не встановлено. Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова №12-0 від 26.03.2020 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: боржниця ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той же час неодноразовими виходами приватного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 , боржниці ОСОБА_2 виявлено у вказаній квартирі не було, також за вищевказаною адресою, не виявлено неповнолітніх осіб (в тому числі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), які б проживали за даною адресою чи ознак проживання таких осіб в даній квартирі. Пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно розділу II Порядку реалізації арештованого майна - у разі передачі на реалізацію нерухомої майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - до заявки на реалізаію арештованого майна додається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. При цьому приватний виконавець, погоджується з тим, що належна боржниці квартира є єдиним її майном, за рахунок якого можливо задовольнити стягнення за виконавчим документом та витрати, пов*язані з виконавчим провадження, підтверджує, що неодноразовими виходами до квартири було не було з*ясовано ознак, що в ній проживають неповнолітні діти. Крім того, погодився з тим фактом, що батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Мати дитини - ОСОБА_6 не є власником квартири АДРЕСА_3 , в свою чергу батько малолітньої дитини має на праві власності житло за адресою: АДРЕСА_5 . Однак за відсутності дозволу органу опіки та піклування реалізація квартири боржниці проведена бути не може.

Боржниця ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, заяв про відкладення не подавала, за таких обставин суд вважає за можливе розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників виконавчого провадження, приватного виконавця, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступного.

На підставі заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.02.2020 року по цивільній справі № 645/7364/19 (провадження № 2/645/490/20) було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на корнисть ОСОБА_1 29 400 доларів США, 7094,23 грн. витрат по сплаті судового збору, а.с.71-74.

Рішення суду набрало законної сили.

20.03.2020 року Фрунзенським районним судом м.Харкова позивачу ОСОБА_1 надано виконавчий лист на підставі заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.02.2020 року по цивільній справі № 645/7364/19 (провадження № 2/645/490/20), а.с.77.

Судом встановлено, що на момент подання до суду скарги в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка В.О. перебуває виконавче провадження ВП № 61619065 з виконання виконавчого листа по справі № 645/7364/19, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.03.2020 року (а.с. 124). Боржницю зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Постанова про відкриття виконавчого провадження надсилана боржниці рекомендованим поштовим відправленням, за адресою, зазначеною у виконавчому документі, а тому, у відповідність до положень ч. 1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_2 вважається повідомленою про початок примусового виконання рішення, а.с.120 -122.

Декларацію про доходи та майно з боку ОСОБА_2 привтному виконавцю не надано, заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.02.2020 року в добровільному порядку не виконане.

Згідно відповідей з Пенсійного фонду України від 23.03.2020 року, 08.04.2020 року, 28.05.2020 року, 17.06.2020 року, здійснених під час виконавчого провадження, боржниця не значиться, як особа, яка отримує пенсію, та боржниця не працює за трудовими чи цивільно-трудовими договорами, а.с.137,138,155,156,166,167,174,175.

Постановою від 31.03.2020 року приватним виконавцем, на підставі ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на всі грошові кошти, що містяться на рахунках боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, що в загальному розмірі становить 824 487, 73 грн., а.с.143.

Згідно відповідей з Державної фіскальної служби України від 20.03.2020 року, 07.04.2020 року, 26.05.2020 року, 17.06.2020 року інформація щодо джерел отримання доходів боржницею відсутня та в ДФС України відсутня

інформація про відкриті рахунки боржниці в банківських установах, а.с.158,159,164,165,171,172.

Згідно відповідей з Міністерства внутрішніх справ України від 20.03.2020 року, 07.04.2020 року, 26.05.2020 року, 17.06.2020року за ОСОБА_2 відсутні зареєстровані транспортні засоби, а.с.144,145,157,160,173.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржницею ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 31.01.2003 року 1-ю Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровано право власності на 3-кімнатну квартиру, реєстраційний номер майна НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а.с.133.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом -29 400 доларів США та 7094,23 грн., перевищує п`ять мінімальних розмірів заробітної плати, в той же час встановлена відсутність даних про наявність у боржниці заробітної плати, доходів, грошових коштів, в тому числі на рахунках у банках та інших фінансових установах, рухомого майна.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника та відповідно до якого:

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Згідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (стаття 18 Закону).

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

З матеріалів виконавчого провадження, пояснень приватного виконавця встановлено, що єдиним виявленим майном боржниці ОСОБА_2 , за рахунок якого можливо задовольнити стягнення за виконавчим документом та витрати, пов*язані з виконавчим провадження, є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

07.04.2020 року приватним виконавцем складено постанову про опис та арешт майна боржника ВП№61619065, якою описано та накладено арешт на майно боржниці ОСОБА_2 : квартира, реєстраційний номер НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 , квартира розташована на 2-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з 3-ох кімнат житловою площею 39,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната 10,9 кв.м., 2-а кімната 17,2 кв.м., 3-а кімната 11,6 кв.м., кухні площею 5,8 кв.м. вбиральні (сполученої площею) - 2,7 кв.м., коридору 6,0 кв.м., комори - 2,1 кв.м., квартира обладнана балконом - 5,6 кв.м., загальна площа квартири 57,4 кв.м., висота приміщень - 2,5 м. Загальні відомості про будинок: матеріал зовнішних стін - панелі, матеріал перекриття - залізобетон. Будинок підключений до телефонної мережі, об`єднаної системи диспетчерської та обладнано водопровода каналізацією, газопостачанням, опаленням - ТЕЦ, електроосвітленням. При проведенні опису майна боржник ОСОБА_2 була відсутня, у зв`язку з чим зберігачем описаного майна боржника призначено стягувача ОСОБА_1 . Копію постанови про опис та арешт майна боржника за ВП№61619065 від 20.03.2020 року було направлено боржнику ОСОБА_2 рекомендованим поштовим відправленням ПН№55 від 08.04.2020 року, а.с. 146.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова №12-0 від 26.03.2020 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (неповнолітня особа), а.с.154.

Пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що в разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно розділу II Порядку реалізації арештованого майна - у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - до заявки на реалізації арештованого майна додається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Приватним виконавцем 27.05.2020 року направлено запит до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з метою вирішення питання щодо надання дозволу на реалізацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а.с.168.

Згідно до відповіді від 17.06.2020 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, заперечує проти реалізації вищевказаної квартири, а.с.170.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини ти надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Також, частина 4 ст. 29 Цивільного кодексу встановлює, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів.

Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочином.

А відтак відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу, і така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року (справа № 753/5007/16-ц, провадження № 61-1521 св 17).

Отже, реалізація арештованого майна в межах виконавчого провадження має наслідком виникнення, зміни та припинення цивільних прав, зокрема, права власності на житло, і оформлюється відповідним договором, тобто має ознаки правочину.

При цьому, необхідність звернення до органу опіки та піклування за попереднім дозволом у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є обов`язком державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, який регламентується Інструкцією з організації примусового виконання рішень.

Відповідно до пункту 28 розділу VIII «Порядок звернення стягнення на майно боржника» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (пункт 1.3 Правил опіки та піклування).

Статтею 5 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своєї компетенції, забезпечують захист особистих і майнових прав та інтересів дітей.

Згідно з частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частин 4, 5 статті 177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди щодо вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір щодо нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

На виконання вимог частини 10 статті 177 Сімейного кодексу України Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 затверджений Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини.

Відповідно до пункту 67 цього Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у містах Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Районна, районна у містах Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

Рішення районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду.

Натомість, комісією взагалі не з`ясовано, хто є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де вони фактично проживають, чи проживають діти в спірному приміщенні. Органом опіки та піклування не встановлено, ким дитина є боржнику, чи є вона членом його родини, чи поширюються щодо неї гарантії, передбачені статтями 405 ЦК України, 156 ЖК Української РСР.

Так, згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Разом з тим, слід враховувати, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтями 3 та 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

З матеріалів виконавчого провадження та пояснень приватного виконавця встановлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Мати дитини - ОСОБА_6 не є власником квартири АДРЕСА_3 , не є власником квартири і неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу батько малолітньої дитини має на праві власності житло за адресою: АДРЕСА_5 .

Будучи обізнаним щодо вказаних обставин приватний виконавець щодо наявності у неповнолітнього іншого житла, а відповідно відсутності підстав для порушення прав неповнолітнього на житло, органи опіки та піглування під час отримання згоди на реалізацію нерухомого майна боржника не повідомив, інформації, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не довів.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, реалізація квартири АДРЕСА_3 не буде порушувати інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не є власниками даного приміщення, тоді як батько дитини ОСОБА_7 має на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , а.с.92. Отже, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має право користуватися та проживати в даному житловому приміщенні.

Також неодноразовими виходами приватного виконавця за місцем розташування нерухомого майна боржника - квартири АДРЕСА_3 , а саме 23.03.2020 року, 07.04.2020 року, 18.05.2020 року, 10.06.2020 року, 07.07.2020 року, осіб, які зареєстровані за вищевказаною адресою не виявлено, а.с.132,153,169,176.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» - за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

За таких обставин, формально посилаючись на вимоги Порядку реалізації арештованого майна, яким визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, до заявки на реалізації арештованого майна повинна бути додана копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду, приватний виконавець діє суто пасивно, в повній мірі ре реалізував надані йому повноваження, в тому числі на звернення до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин конкретної справи, не може бути виправданим.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції ЄСПЛ розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами були: кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обов`язкового до виконання арбітражного рішення («Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v.Greece), заява № 13427/87, рішення від 21 листопада 1994 р.); кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, рішення від 7 травня 2002 р., п.40).

У рішеннях по справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 07 травня 2002 р., заява № 59498/00, п.40; «Ясіуньєне проти Литви» (Jasiыnienл v. Lithuania) від 06 березня 2003 р., заява № 41510/98, п. 45. Суд звертає увагу на свою практику, де неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Суд також зазначає, що при вирішенні питання про можливість звернення стягнення на майно боржника Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради не було враховано те, що звернення стягнення на квартиру боржника є єдиною реальною можливістю виконати рішення суду.

Матеріали справи свідчать про те, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований в квартирі, на яку приватний виконавець може звернути стягнення 27.08.2019 року, тобто після укладення боржницею ОСОБА_2 грошового зобов*язання з ОСОБА_1 17.05.2018 року, що також розцінюється як дії, направлені на унеможливлення реального виконання цього зобов*язання.

Таким чином, доводи стягувача ОСОБА_1 щодо бездіяльності приватного виконаця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В., не вчинення ним виконавчих дій ефективно, своєчасно і в повному обсяз, а також щодо необхідності звернення стягнення на нерухоме майно, як єдиного ефективного способу виконання рішення суду, знайшли своє підтвердження.

Керуючись ст. ст. 259, 260, 268,353,447-452 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича під час виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.02.2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити.

Визнати бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича в процесі виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.02.2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики з приводу не передання на примусову реалізацію нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , - неправомірною.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича в процесі виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.02.2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики передати на примусову реалізацію нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали або з дня складання повного тексту ухвали у разі оголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Роз`яснити, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Інформацію щодо тексту судового рішення учасники справи можуть отримати за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст ухвали складено 03.08.2020 року.

Суддя :