ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/884/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №692/452/17 Категорія: Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2020 року, ухваленого в складі судді Чепурного О.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія» про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди та передання доходів від майна, повний текст рішення виготовлений 06 березня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія» про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди та передання доходів від майна.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він займається вирощуванням великої рогатої худоби з метою отримання молока і м`ясної продукції.

У 2015 році у його підсобному господарстві на утриманні перебувало 30 голів великої рогатої худоби бугаїв та корів різних порід.

В ніч з 22 на 23 травня 2015 року із пасовища в с. Ковтунівка Драбівського району зникли належні позивачу дві корови віком по 2 роки чорної строкатої породи та один бугай волинської породи віком 2 роки.

Позивач по слідах худоби прибув на територію тракторної бригади ТОВ «Баришівська зернова компанія» в с. Свічківка де працівник товариства ОСОБА_2 показав його худобу і сказав, що поверне її після відшкодування шкоди, буцімто заподіяної потравою його худобою посівів товариства.

Позивач погодився відшкодувати шкоду якщо така була спричинена його худобою при умові, що на наступний день о 09 годині ранку разом з працівником товариства він огляне поля на предмет наявності потрави посівів.

На наступний день позивач прибув на обумовлене місце зустрічі з ОСОБА_3 , але останній не зявився.

Позивач неодноразово звертався до керівництва ТОВ «Баришівська зернова компанія» з вимогою повернути належну йому худобу, але до цього часу худоба не була повернута.

23 травня 2015 року позивач звернувся до Драбівського відділу поліції із заявою про зникнення худоби, на підставі чого було розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

У зв`язку з тим, що працівники відділку Свічківка ТОВ «Баришівська зернова компанія» охоронець ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інші за вказівкою керуючої відділком с. Свічківка ТОВ «Баришівська зернова компанія» ОСОБА_6 , загнали худобу на територію тракторної бригади товариства і не мали наміру її викрадати, слідчим СВ Драбівського відділу поліції 23 січня 2017 року дане кримінальне провадження було закрите за відсутністю в діях працівників відділку Свічківка ТОВ «Баришівська зернова компанія» складу злочину на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Не дивлячись на те, що кримінальне провадження закрите, позивач вважає, що незаконними діями працівників ТОВ «Баришівська зернова компанія» йому спричинена значна матеріальна шкода, зокрема від втрати двох корів чорно-строкатої породи, середня вага яких складає 600 кг та бугая породи волинська м`ясна, середня вага якого становить 900 кг, завдані позивачу збитки становлять 65100 гривень. Крім того, в результаті незаконного заволодіння та утримування двох корів позивач втратив можливий дохід від продажу молока у розмірі 115000 гривень. Загальна сума спричиненої позивачу шкоди становить 180100 гривень.

На підставі викладеного позивач просив суд зобовязати відповідача повернути йому в натурі незаконно привласнені товариством належних позивачу двох корів та бугая, а також стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду в сумі 115000 гривень втраченого доходу від можливого продажу молока. В разі неможливості повернути худобу в натурі стягнути з відповідача на користь позивача її вартість в розмірі 65100 гривень.

В подальшому позивач подав заяву про збільшення позовних вимог у зв`язку зі зростанням цін живої рогатої худоби та молока. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд стягнути із ТОВ «Баришівська зернова компанія» завдану йому матеріальну шкоду в сумі 235000 гривень втраченого ним доходу від можливого продажу молока. В разі неможливості повернути худобу в натурі стягнути з відповідача на користь позивача вартість двох корів та бугая в розмірі 92400 гривень (а.с. 93-94).

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2020 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів суду належними та допустимим доказами, що велика рогата худоба, яка була затримана працівниками відповідача в травні 2015 року належить саме йому.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи та неправильного застосування норм матеріального права, а саме застосування закону, який не підлягає до застосування, просить рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що матеріалами кримінального провадження, які суд визнав неналежними доказами, було повністю доведено факти належності йому худоби та незаконного утримання її відповідачем. Суд не дав належної оцінки наданим доказам, зокрема показам свідків. Вказує, що суд неправильно застосував ст. 341 ЦК України про перехід права власності на знайдену велику рогату худобу через шість місяців з часу її затримання при цьому не зазначив, що вказані терміни застосовуються не після затримання худоби, а з моменту заявлення про затримання худоби. При цьому суд не взяв до уваги, що вказана худоба не є бездоглядною, оскільки охоронники товариства, які затримали худобу, були обізнані про її належність позивачу.

У відзиві на подану апеляційну скаргу ТОВ «Баришівська зернова компанія» заперечило проти задоволення апеляційної скарги зазначаючи, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частинами 1,2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Звертаючись до суду з даним позовом, підставами позовних вимог, позивач зазначив те, що працівники відповідача незаконно заволоділи майном, що належить позивачу на праві власності: дві корови та бугай, внаслідок чого позивачу було завдано шкоди.

Таким чином доказуванню в даній справі підлягає право власності позивача, про порушення якого ним заявлено, порушення такого права саме відповідачем, завдані збитки та їх розмір.

Згідно з ст. 180 ЦК України тварини, до яких відноситься велика рогата худоба, є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень ЦК України основними способами набуття права власності на тварину є: привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333 ЦК), набуття права власності на безхазяйну річ (ст. 335 ЦК), набуття права власності на бездоглядну домашню тварину (ст. 341 ЦК), набуття права власності на тварину на підставі цивільно-правового договору та набуття права власності на тварину у порядку спадкування.

Згідно з пунктом 1.3 розділу 1 Положення про ідентифікацію і реєстрацію великої рогатої худоби, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 17 вересня 2003 року за № 342, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, ідентифікації і реєстрації підлягають усі тварини, які перебувають, розводяться або утримуються на території України (надалі Положення № 342).

Це положення є обов`язковим для всіх суб`єктів господарювання - юридичних і фізичних осіб та негосподарюючих суб`єктів - фізичних осіб, що є власниками тварин, займаються їх розведенням, утриманням, торгівлею, транспортуванням, проводять забій, утилізацію тварин, здійснюють ветеринарний контроль, надають сервісні послуги у сфері тваринництва та проводять виставки з участю тварин.(п.1.2)

Відповідно до пункту 1.5 Розділу 1 Положення № 342, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин: тварина - тварина виду великої рогатої худоби (Bos taurus), а також зебу (Zebu), бізон (Bizon) і буйвол (Bubalus bubalus);

власник - будь-яка фізична чи юридична особа, яка володіє, користується та розпоряджається тваринами;

утримувач - будь-яка юридична чи фізична особа, яка постійно або тимчасово володіє, користується та відповідає за тварин на підставі повноважень, наданих власником;

ідентифікаційний номер - індивідуальний номер, що присвоюється тварині, не змінюється протягом її життя та є унікальним у межах одного виду тварин;

бирка - вушний знак установленого зразка з нанесеним ідентифікаційним номером, що використовується виключно для ідентифікації визначеного виду тварин;

ідентифікація тварини - процес (робота) з ототожнювання тварини, що включає присвоєння їй ідентифікаційного номера шляхом прикріплення бирок на кожне вухо тварини, унесення інформації до книги обліку тварин господарства, видачу паспорта великої рогатої худоби;

реєстрація - унесення до Реєстру тварин інформації про ідентифікованих тварин, їх переміщення, власників/утримувачів, господарства та їх ветеринарно-санітарний стан тощо, що здійснюється адміністратором Реєстру тварин;

паспорт великої рогатої худоби (далі - паспорт тварини) - документ, що містить дані стосовно тварини, її переміщення, власників/утримувачів, місцезнаходження, засвідчує дані стосовно ветеринарно-санітарного стану господарства, де перебуває тварина, факт проведення вакцинацій, діагностичних досліджень і профілактичних обробок та є супровідним документом при будь-якому переміщенні тварини.

Крім того, пунктом 1.4 Розділу 1 Положення № 342 визначено, що ідентифікація і реєстрація великої рогатої худоби запроваджується, зокрема, з метою одержання оперативної і надійної інформації про поголів`я великої рогатої худоби щодо статі, віку, породи та його місцезнаходження для поліпшення управління і прогнозування ринків продукції скотарства; оптимізації запровадження планів ветеринарної медицини щодо попередження (профілактики), ветеринарного контролю, лікування та ліквідації інфекційних, інвазійних і незаразних хвороб; контролю за переміщеннями тварин усередині країни та при їх експорті і імпорті; підтвердження права власності на тварин.

Також, згідно зі ст. 4 Закону України «Про ідентифікацію та реєстрацію тварин» (далі-Закон) об`єктом ідентифікації та реєстрації є сільськогосподарські тварини - велика рогата худоба, коні, свині, вівці, кози.

Як зазначено в ст. 5 Закону юридичні та фізичні особи, що провадять діяльність з розведення та утримання тварин, зобов`язані: подавати для реєстрації дані про ідентифікованих тварин, господарства їх розведення та утримання, переміщення, забій, утилізацію, загибель, падіж тварин; ідентифікувати всіх тварин у господарстві; вести облік усіх тварин у господарстві, в тому числі щодо їх народження, ідентифікаційних номерів, усіх переміщень тварин між господарствами, а також про забій, утилізацію та падіж тварин; здійснювати переміщення тварин з ідентифікаційними документами.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 1 Закону ідентифікаційні документи - документи встановленого зразка, що видаються на тварину (паспорт великої рогатої худоби, паспорт коня, реєстраційне свідоцтво свиней, реєстраційне свідоцтво овець/кіз).

Таким чином, право власності на велику рогату худобу, як на особливий обєкт цивільних прав має бути підтверджено відповідними документами, у тому числі паспортом.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України).

Всупереч зазначеним нормам та встановленим судом обставинам, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що велика рогата худоба, яка була затримана працівниками відповідача належить саме позивачу. Такий висновок зроблений судом першої інстанції і апеляційний суд погоджується з цим.

Лише покази свідків не можуть бути беззаперечними доказами, при цьому за відсутності інших доказів, зазначеного факту.

Сам по собі факт звернення до правоохоронних органів з заявою про скоєння злочину та матеріали розслідування, не можуть підміняти визначені законом належні та допустимі докази.

Окрім цього процесуальними документами, які ухвалюються в порядку КПК, і звільніють від доказування сторони, є вирок суду або ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, однак такі процесуальні рішення під час розслідування не постановлялись. (ч.6 ст.82 ЦК України)

Дії працівників поліції не є предметом розгляду даної справи, а тому суд не може їм давати оцінку.

Посилання апелянта на те, що ним було втрачено паспорт великої рогатої худоби є необґрунтованим, оскільки в цьому випадку він міг подати докази наявності тварин в реєстрі, чого зроблено не було.

Така обставина як те, що суд першої інстанції з посиланням на ст. 341 ЦК України вказавши про перехід права власності на знайдену велику рогату худобу через шість місяців з часу її затримання при цьому не зазначив, що вказані терміни застосовуються не після затримання худоби, а з моменту заявлення про затримання худоби, про що ОСОБА_1 наголошує в апеляційній скарзі, не може бути вирішальною і достатньою для скасування рішення суду. Тим більше, що у визначений у вказаній статті період відповідач, заявив про затримання худоби шляхом звернення через засоби масової інформації, а саме у випуску № 45-46 газети «Драбівщина» від 05 червня 2015 року. Доказів того, що ОСОБА_1 звертався до відповідача з вимогою про повернення йому великої рогатої худоби матеріали справи не містять.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстав, в межах доводів апеляційної скарги, для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія» про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди та передання доходів від майна - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 16 липня 2020 року.

Судді