Постанова

Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа № 554/2224/18

провадження № 61-43928св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 червня 2018 року у складі судді Блажко І. О. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Кривчун Т. О., Бондаревської С. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що на розгляді Полтавського районного суду Полтавської областіперебуває кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0001197, за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною другою статті 342, частиною другою статті 345 КК України та ОСОБА_3 за частиною другою статті 342 КК України, де він визнаний потерпілим.

Зазначав, що неодноразово звертався до уповноважених органів з метою спонукання Полтавського районного відділення Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - Полтавське РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області) до належного виконання ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року про розшук та примусовий привід обвинувачених та розгляду справи протягом розумного строку.

На час подання позову ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року про розшук та привід обвинувачених не виконана, обвинувачених до суду не доставлено, незважаючи на те, що справи категорії « Розшук » стосовно останніх закрито.

З метою розгляду кримінального провадження в розумні строки 15 березня 2017 року Полтавським районним судом Полтавської області направлялися листи до прокуратури Полтавської області та ГУНП в Полтавській області задля вжиття відповідних заходів реагування щодо невиконання ухвал суду про розшук та привід обвинувачених, вжиття заходів для контролю за належним та своєчасним виконанням ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року.

24 січня 2017 року слідчим суддею Полтавського районного суду Полтавської області було винесено ухвалу, якою визнано протиправною бездіяльність Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, щодо невиконання ухвал Полтавського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року про розшук та примусовий привід обвинувачених.

Зазначав, що у зв`язку із протиправною бездіяльністю Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області він був вимушений звертатися до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, а також самостійно відстоювати свої права та інтереси в судовому порядку.

Вказував, що через протиправні дії Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області він зазнав сильних хвилювань, які полягали у душевних стражданнях, що мають бути відшкодовані державою Україна.

Просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн, завдану неправомірними діями та бездіяльністю Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з доказів у справі не випливає, що Полтавським РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області було допущено протиправні дії чи бездіяльність, які б спричинили позивачеві моральну шкоду.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 13 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Полтавського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що факт неправомірного діяння Полтавського РВП Полтавського ВПГУНП в Полтавській області у формі бездіяльності встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили та має преюдиційне значення. Місцевим судом, всупереч вимогам статті 51 ЦПК України, залучення до справи Головного управління Національної поліції в Полтавській області здійснено не було, а отже справа розглянута за участі неналежного відповідача, який згідно зі статтею 48 ЦПК України не має права бути відповідачем у суді.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Октябрського районного суду м. Полтави.

17 червня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 30 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 06 липня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Фаловська І. М., Штелик С. П.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій проігноровано та не звернуто уваги, що відповідачем у справі є держава Україна в особі: Полтавського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України. Суди не врахували практику Європейського суду з прав людини.

У касаційній скарзі зазначається, що ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що на розгляді Полтавського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001197, за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною другою статті 342, частиною другою статті 345 КК України та ОСОБА_3 за частиною другою статті 342 КК України (т. 1 а. с. 22).

Ухвалами Полтавського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2015 року, 15 жовтня 2015 року, 22 березня 2016 року, 13 квітня 2016 року, 22 листопада 2016 року, 15 грудня 2016 року та 23 грудня 2016 року застосовано привід обвинувачених. Проте ухвали суду не виконані у зв`язку із невстановленням місця перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3

29 грудня 2016 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області оголошено розшук обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , провадження у справі зупинено до розшуку обвинувачених. Згідно з ухвалою у разі розшуку обвинувачених слід застосувати до них привід для забезпечення явки в судове засідання.

З метою розгляду кримінального провадження в розумні строки 15 березня 2017 року Полтавський районний суд Полтавської області направляв листи до прокуратури Полтавської області та ГУНП в Полтавській області для вжиття відповідних заходів реагування щодо невиконання ухвал суду про розшук та привід обвинувачених, вжиття заходів для контролю за належним та своєчасним виконанням ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року.

У судові засідання 29 березня 2017 року та 11 травня 2017 року виконано привід ОСОБА_3 , привід ОСОБА_2 не здійснено у зв`язку зі станом здоров`я останньої. Розгляд справи відкладено (т. 1 а. с. 22).

Ухвалою слідчого судді Полтавського районного суду Полтавської області від 24 січня 2018 року, яка набрала законної сили, визнано протиправною бездіяльність Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області щодо невиконання ухвал Полтавського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року про розшук та примусовий привід обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Факт неправомірного діяння Полтавського РВП Полтавського ВПГУНП в Полтавській області у формі бездіяльності встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили та має преюдиційне значення.

При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 328/591/17 (провадження № 61-5457св18).

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно із статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Отже, у цивільному процесі держава Україна може бути відповідачем, нарівні з фізичними та юридичними особами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача.

Пред`явивши позов до держави Україна, що відповідає вимогам статті 48 ЦПК України, позивач зазначив органи, в особі яких держава здійснює свої повноваження.

Суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях по-різному називають відповідний орган поліції, під час розгляду справи не уточнили його назву. Зокрема апеляційний суд у свої постанові зазначив, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців Полтавське районне відділення поліції ГУНП в Полтавській області не значиться як юридична особа, а ухвалою слідчого судді Полтавського районного суду Полтавської області від 24 січня 2018 року було визнано протиправною бездіяльність Полтавського районного відділення Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області.

За таких обставин суди не використали належно свої процесуальні повноваження, не встановили правильно коло осіб, які беруть участь у справі.

Тому колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що належним відповідачем за цим позовом є держава, а питання про залучення до участі у справі відповідного органу Національної поліції суд першої інстанції може вирішити під час нового розгляду справи.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 червня 2018 року та постанови Апеляційного суду Полтавської області від 13 серпня 2018 року з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 серпня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська С. П. Штелик