Дата документу 14.07.2020 Справа № 310/8508/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/8508/17
Провадження №22-ц/807/49/20
Головуючий в 1-й інстанції Білоусова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року, ухвалене у м. Бердянськ (повний текст рішення складено 26 квітня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач у грудні 2017 року звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 28.11.2012 року між нею та відповідачем укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В., відповідно до якого ОСОБА_2 передав позивачу 832 000 грн., що еквівалентно 104 000 доларів США. Строк дії договору встановлено до 01.01.2013 року. 21.12.2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору позики, посвідчену приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В., відповідно до якої суму позики збільшено до 920 000 грн., що еквівалентно 115 000 доларів США. Строк договору встановлено до 01.12.2013 року. 21.12.2012 року у забезпечення вказаного договору позики між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В., предметом якого було визначено житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивачка через певні обставини у встановлений договором строк не повернула позичені кошти, у зв`язку з чим відповідно до п.6.5.1 договору іпотеки вимоги ОСОБА_2 були задоволені 13.03.2014 року шляхом реєстрації за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Посилаючись на ч. 3 ст. 37, ч.6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» та Звіт про оцінку домоволодіння станом на 01.03.2014 року позивачка просила суд стягнути з відповідача перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, а саме 344 367 грн., а також судові витрати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач має право на відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». В зв`язку з необхідністю з`ясування вартості предмету іпотеки, позивачем заявлялось клопотання про призначення експертизи, між тим експертне дослідження у справі не було проведено, що позбавило позивачку права довести свої вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.11.2012 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 832 000 грн., що еквівалентно 104000 доларів США, що підтверджується копією договору (а.с. 11).

21.12.2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до п.1.1 якої ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 920 000 грн., що еквівалентно 115 00 доларів США. Пунктом 1.2 встановлено строк договору до 01.12.2013 року (а.с. 12).

21.12.2012 року сторони уклали договір іпотеки в забезпечення вимог, що витікають з договору позики, предметом якого був житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 13).

ОСОБА_1 умови договору у встановлений строк не виконала у зв`язку з чим, відповідності до п.6.5.1 договору іпотеки, вимоги ОСОБА_2 були задоволені 13.03.2014 року, шляхом реєстрації за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6).

За висновком судової оціночно будівельної експертизи № 117/01-17 від 31.01.2017 року дійсна вартість житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 станом на 13.03.2014 року (день реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомості) складала 853 509 грн., що еквівалентно 91 950 доларів США (а.с.39, 140-150).

Стороною позивача заперечується вказана оцінка нерухомого майна, на підтвердження вартості предмету іпотеки надано висновок про вартість об`єкта оцінки від 01.03.2014 року, виконаний оцінювачем ТОВ «Некос+», відповідно до якого ринкова вартість об`єкта оцінки становить 1302630,0033 грн. (а.с.43-70)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, висновок про вартість об`єкта оцінки від 01.03.2014 року, виконаний оцінювачем ТОВ «Некос+» не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні» в зв`язку чим позивачем не доведено заявлених позовних вимог. Крім того, суд першої інстанції послався на те, що у цивільній справі 310/9449/15-ц між тими ж сторонами, предметом розгляду вже було питання щодо вартості спірного майна і судом апеляційної інстанцій, була призначена судова оціночна будівельна експертиза, за висновками якої № 117/01-17 від 31.01.2017 року, дійсна вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 13.03.2014 року (день реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомості) складає 853509 грн., що еквівалентно 91950 доларів США і вказана вартість значно відрізняється та є суттєвою від визначеної позивачем при зверненні до суду, а відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 582 ЦК України: ч.1 - оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом; ч.2 - оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.

Згідно до ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі і якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не враховувати, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її заперечує, ця сторона зобов`язана за змістом ст. 12, 81 ЦПК України довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи.

Судом першої інстанції встановлено, що у вересні 2015 року ОСОБА_2 звертався до Бердянського міськрайоннного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики з підстав, що задоволенням шляхом реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 боргове зобов`язання виконано не в повному обсязі. Розмір неповернутої суми за договором позики, згідно позовних вимог, складав 272 567 грн. Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11.01.2016 року по справі № 310/9449/15-ц позов було задоволено та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10.05.2017 року заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11.01.2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Підставою відмови у задоволенні позову було визнання неналежним доказом наданого позивачем звіту про оцінку майна та висновок, призначеної за ухвалою суду апеляційної інстанцій, судової оціночної будівельної експертизи № 117/01-17 від 31.01.2017 року, якою встановлено, що дійсна вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 13.03.2014 року (день реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомості) складає 853509 грн., що еквівалентно 91950 доларів США і вказана вартість значно відрізняється та є суттєвою від визначеної позивачем при зверненні до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Розмір неповернутих коштів за договором позики від 28.12.2012 року та додаткової угоди до нього від 21.12.2012 року становив 920000 грн. Таким чином, вартість будинку, який був предметом іпотеки, станом на момент набуття відповідачем предмета іпотеки у власність, не перевищувала розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стороною позивача заперечувалась оцінка нерухомого майна відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 117/01-17 від 31.01.2017 року і на підтвердження вартості предмету іпотеки надано висновок про вартість об`єкта оцінки від 01.03.2014 року, виконаний оцінювачем ТОВ «Некос+», відповідно до якого ринкова вартість об`єкта оцінки становить 1302630,0033 грн. (а.с.43-70).

Між тим, вказаний висновок обґрунтовано не прийнято до уваги судом першої інстанції з підстав його невідповідності Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №939-19, на підставі ухвали Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року, ринкова вартість об`єкта нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 13.03.2014 року визначена порівняльним підходом, найбільш імовірно складала 1289414,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо врахування при вирішенні вказаної справи саме висновків судової оціночної будівельної експертизи № 117/01-17 від 31.01.2017 року, якою встановлено, що дійсна вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 13.03.2014 року (день реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомості) складає 853509 грн., що еквівалентно 91950 доларів США, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, зазначені обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили та не оскаржено сторонами у справі.

Окрім цього, в договорі іпотеки (п. 1.5) сторони визначили на власний розсуд вартість предмету іпотеки у сумі яка відповідала сумі боргу 920 000 грн. (т. 1 а.с. 19). Ця сума була узгоджена сторонами добровільно без жодних застережень і до цього часу сторонами, в тому числі шляхом укладення додаткових угод, не змінювалась.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 15 липня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков