Житомирський апеляційний суд
Категорія 26 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Житомирі цивільну справу № 296/11305/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 травня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Дубовік О.М. у Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (Банк) звернулося до суду з названим позовом, в обґрунтування вимог якого зазначило, що між ним та ОСОБА_1 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 21.07.2014, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 6816, 85 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору відповідач зобов`язання не виконав належним чином, у зв`язку із цим станом на 05.11.2019 утворилася заборгованість у розмірі 11501, 63 грн, яка складається із наступного: 4572, 79 грн заборгованість за кредитом, 2, 42 грн. заборгованість за процентами, 6926, 42 грн. заборгованість за пенею. Виходячи із наведеного, Банк просив стягнути вказані кошти на його користь та судовий збір.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 травня 2020 року відмовлено в задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 в частині стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а в частині стягнення пені - у зв`язку з безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог Банку. Зокрема зазначає, що строки позовної давності Банк не пропустив, оскільки останній було перервано відповідачем, внесенням платежу на кредитну картку у сумі 500 грн 30.11.2016, а відтак вказані суми підлягають до стягнення. Зазначає, що сторони в Генеральній угоді погодили істотні умови договору, а саме суму кредиту, розмір процентів за користування кредитом, строк кредитування 6 місяців, сплата штрафу та пені згідно положень п. 2.2, та 2.8 Договору, порядок та строки погашення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 21.07.2014 відповідач отримав кредит у сумі 6816,85 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно умов кредитного договору Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 0,001% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, що в казані в Заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця у сумі 1136, 14 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат згідно Умов та Правил. Дата погашення заборгованості- не пізніше 31.01.2015 (а.с. 7). У разі прострочення сплати заборгованості позичальник на 32 день з моменту виникнення заборгованості сплачує штраф у сумі 1565, 87 грн (п.2.2 Генеральної угоди). При порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує пеню, розмір якої вказаний Умовах та правилах за кожен день прострочки.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 05.11.2019 становить 11501, 63 грн, яка складається із наступного: 4572, 79 грн заборгованість за кредитом, 2, 42 грн. заборгованість за процентами, 6926, 42 грн. заборгованість за пенею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача заборгованості по тілу кредиту та відсотків, суд першої інстанції вважав, що Банк пропустив строки позовної давності. Відмовляючи у стягненні суми пені, суд вказав, що зважаючи, що позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо умов стосовно сплати пені, викладених в Умовах та Правилах надання банківських послуг, дійшов висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення пені є безпідставними і не можуть бути задоволеними.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно зі статями 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За наведених обставин апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши розрахунки банку, дійшов висновку, що у відповідача перед Банком існує заборгованість у розмірі 4575, 21 грн., пов`язана із неналежним виконанням умов кредитного договору, яка складається з 4572, 79 грн. заборгованості за кредитом, 2,42 грн. заборгованості по відсотках, яка підлягає до стягнення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення ЦК України про строки позовної давності, з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з п. 1.1.3. дата кінцевого погашення заборгованості за договором - 31 січня 2015 року.

Таким чином, строк позовної давності закінчується 01.02.2018.

Разом із тим, із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що після закінчення строку дії договору, відповідач здійснював погашення заборгованості 30.03.2015 у сумі 300 грн., 18.07.2015 у сумі 1050 грн., 21.05.2016 у сумі 600 грн., 22.09.2016 у сумі 400 грн., 17.10.2016 у сумі 510 грн., 30.11.2016 у сумі 500 грн шляхом поповнення карти безготівково у відділенні Банку або шляхом безготівкового переведення коштів зі свої картки (а.с. 97-101).

Вказані дії свідчать про переривання строку позовної давності, який в даному випадку починається із 01.12.2016 і закінчується 01.12.2019.

Із матеріалів справи вбачається, що із позовом Банк звернувся 21.11.2019, тобто в межах строків, визначених положеннями ст. 257 ЦК України.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення нарахованої пені за Генеральною угодою, оскільки самою Генеральною угодою не обумовлено ні розмір, ні порядок нарахування неустойок, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Так, пункт 2.8 генеральної угоди передбачає, що при порушенні позичальником зобов`язань за погашенням кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожний день прострочки.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня2010 року №СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені та комісії.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною генеральної угоди й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в генеральній угоді, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому Умов і правил надання банківських послуг та приєднання, як другої сторони, до запропонованого договору.

Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19.

Оскільки умови генеральної угоди не містять конкретного розміру пені та підстав її нарахування, також умови генеральної угоди щодо пені носять характер, який відсилає до Умов та правил надання банківських послуг, які відповідач, як споживач кредитних послуг, не підписував, то не можна вважати такі Умови та правила надання банківських послуг складовою частиною генеральної угоди, як про це зазначено після пункту 2.11 у тексті самої генеральної угоди, бо не доведено, що саме із цими Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомлювалася відповідач при укладенні угоди та мала на увазі при підписанні генеральної угоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 травня 2020 року в частині відмови стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом у зв`язку з пропуском строку позовної давності скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих вимог.

Стягнути на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» із ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору №б/н від 21.07.2014 у розмірі 4575, 21 грн., яка складається з 4572, 79 грн. заборгованості за кредитом, 2,42 грн. заборгованості по відсотках.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий Судді