ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Слюсар Я.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_3 (далі по тексту - Позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_4 (далі по тексту - Відповідач), відповідно до якої просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме виділити у користування ОСОБА_3 : ізольовану житлову кімнату площею 16.9 кв.м. (за планом 7); виділити у користування ОСОБА_5 : ізольовану житлову кімнату площею 12.1 кв.м. (за планом 6) та ізольовану житлову кімнату площею 11.8 кв.м. (за планом 8) з лоджією площею 1.8 кв.м., що розташована поряд з житловою кімнатою 6; в спільному користуванні співвласників залишити: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню (санвузол).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому та Відповідачу на праві спільної часткової власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування за №3407 від 27.11.2002 р..

26.10.2011 року шлюб між ним та Відповідачкою було розірвано, він пішов проживати в тимчасове житло, Відповідач залишилась проживати в квартирі. Після розірвання шлюбу порядок користування квартирою між ними не був погоджений та встановлений. Востаннє коли Позивач прийшов до квартири, Відповідач викликала поліцію, в результаті такої поведінки ОСОБА_4 , він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2020 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

Протокольною ухвалою суду від 24 червня 2020 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Суду пояснила, що між сторонами після розірвання шлюбу в добровільному порядку було визначено порядок користування спірною квартирою. Позивачеві за його погодженням було виділено кімнату АДРЕСА_2 , в яку останній має вільний доступ. Позивач має ключі від квартири, в кімнаті знаходяться його особисті речі. Деякий час після розірвання шлюбу Позивач приходив до квартири, спілкувався з дітьми, жодних перешкод в користуванні зі сторони Відповідача за весь час не чинилось і на даний час не чиниться. Вважає позовні вимоги надуманими, оскільки у даній справі відсутній спір.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 27.11.2002 року на підставі договору - дарування квартири, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли у дар в рівних частинах кожен трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,7 кв.м., у тому числі житловою площею 40,8 кв.м.. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу, Київської області Сушановою Т.В. та зареєстровано у реєстрі за №3407 (а.с. 10).

26.10.2011 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрований 27.09.1991 року, актовий запис №374 було розірвано.

Як вбачається з довідки № 14 від 08.01.2020 року, виданої КП ФМР «Фастівське БТІ» станом на 01.01.2013 р. квартира АДРЕСА_1 , в рівних частках кожному (по Ѕ частині), на і`мя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі Договору дарування посвідченого Сушановою Т.В. приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу 27.11.2002 року р. №3407 (а.с. 18).

З матеріалів справи вбачається, що 02.12.2019 р. ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_4 лист - пропозицію з вимогою: виділити йому у користування житлову кімнату площею 16,9 кв.м.; кухню площею 8,4 кв.м.; коридор площею 4,7 кв.м.; коридор площею 4,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., туалет площею 1,0 кв.м. залишити у спільному користуванні та надати йому дублікати ключів від вхідних дверей квартири (а.с. 15).

В матеріалах справи містяться докази направлення даного листа ОСОБА_4 , проте, відсутні докази його отримання.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України).

Ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Крім того, статтею 150 ЖК Української РСР, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України).

Як вказано у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15,ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Звертаючись до суду з позовом Позивач вказує, що Відповідач не вважає за потрібне встановити та погодити порядок користування квартирою, останнім часом ігнорує його права в користуванні квартирою, викликала поліцію, коли він нещодавно прийшов до свого власного житла, провокує до конфліктів.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, ОСОБА_3 як власник Ѕ квартири, безперешкодно заходив до квартири з часу розлучення з Відповідачкою. В квартирі користувався кімнатою АДРЕСА_2 , в якій знаходились та на даний час знаходяться його особисті речі, та якою більш ні хто окрім нього не користувався та не користується.

В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що ОСОБА_4 перешкоджаючи Позивачу в користуванні квартирою, викликала працівників поліції, оскільки як встановлено судом та не заперечувалось стороною Позивача, ОСОБА_3 разом із своїм знайомим, скориставшись власним ключем зайшов в грудні 2019 року до квартири, у відсутність Відповідача та членів її сім`ї, у зв`язку із чим сусідами, які вважали, що до квартири потрапили сторонні люди, було викликано працівників поліції, та повідомлено Відповідача у справі.

У відповідності до положень ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Крім того, за змістом ст.15 та ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї Постанови «Про судове рішення у цивільних справах»№ 14 від 18.12.2009 року , оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За вказаних обставин, суду не надано належних та допустимих доказів того, що права Позивача у даному випадку порушені, та підлягають захисту у відповідності до способів, визначених ст. 16 ЦК України.

Враховуючи те, що станом на даний час ОСОБА_3 має вільний доступ до квартири АДРЕСА_1 , має у користуванні кімнату за АДРЕСА_2 , яка визначена між сторонами в добровільному порядку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги носять надуманий характер.

На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не доведено обставин, на які він посилаються як на підстави для задоволення позову.

Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне усі судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на Позивача.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Керуючись ст. ст. 317, 319, 358, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150 ЖК України, ст. ст. 3-5,12-13, 19, 76-92, 95, 211, 223, 258-259, 268, 264-265, 272-273, 352, 354-355, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 виданий Фастівським МРВ ГУ МВС України в Київській області 21 вересня 1996 року , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Осаулова Н.А.

Повний текст виготовлено 20.07.2020 р.