Постанова

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа № 444/2367/16-ц

провадження № 61-468св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 січня 2017 року в складі судді Оприск З. Л. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що в період із липня 2014 року по грудень 2015 року між нею та ОСОБА_2 укладені договори позики грошових коштів.

У забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики, між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладені договори іпотеки, відповідно до яких передано в іпотеку належне позичальнику нерухоме майно, зокрема, магазин із побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0007, площею 0,0368 га, що розташована за цією ж адресою, житловий будинок загальною площею 300,9 кв. м, що розташований на АДРЕСА_2 та земельну з кадастровим номером :01:023:0092, загальною площею 0,089 га, що розташована за цією ж адресою.

Відповідач ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання за договорами позики та не повернув позивачеві отримані ним в борг грошові кошти.

Враховуючи те, що відповідачі перешкоджають в реалізації досудового врегулювання спору позивач звертаючись до суду з цим позовом, просила на підставі частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» визнати за нею право власності на передане в іпотеку вищезазначене нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 11 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на наступне нерухоме майно:

- будинок загальною площею 300,9 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:023:0092, загальною площею 0,089 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0007, площею 0,0368 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- магазин з офісними та побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача порушені, а тому за нею відповідно до положень частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» може бути визнано право власності на майно передане їй як іпотекодержателю в забезпечення виконання грошових зобов`язань за договорами позики.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вимоги про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання підлягають задоволенню лише шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції, виклавши його резолютивну частину в іншій редакції, зокрема в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договорами позики на загальну суму 2 921 130,00 грн звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 16 квітня 2020 року призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

У квітні 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не повністю встановив фактичні обставини справи, відтак залишив поза увагою правовідносини сторін, що випливають із встановлених обставин та помилився з правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, чим фактично порушив процедуру розгляду, передбачену ЦПК України в редакції від 18 березня 2004 року. Висновки суду апеляційної інстанції та мотиви з підстав яких судом скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено в задоволенні позову є такими, що суперечать одні одним та виключають можливість ефективного захисту порушеного права позивача. Законом України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього на підставі рішення суду є неможливими, оскільки таке не передбаченого умовами договору іпотеки, є помилковим, оскільки законодавством не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання за рішенням суду, якщо позичальник порушив умови договору.

У березні 2018 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені договір позики грошових коштів, а саме:

- 15 липня 2014 року (із відповідними змінами щодо дати повернення коштів на підставі договору від 05 червня 2015 року № 1) на суму 900 000,00 грн, дата повернення не пізніше 05 червня 2016 року ( том 2 а. с.123);

- 05 серпня 2014 року (із відповідними змінами щодо дати повернення коштів на підставі договору від 05 червня 2015 року № 1) на суму 320 000,00 грн, дата повернення не пізніше 05 червня 2016 року ( том 2 а. с.124);

- 13 березня 2015 року на суму 538 750,00 грн, що по курсу Національного банку України становить 25 000,00 доларів США, дата повернення - не пізніше 13 березня 2016 року ( том 2 а. с. 125);

- 05 червня 2015 року на суму 210 100, 00 грн, дата повернення не пізніше 05 червня 2016 року;

- 30 грудня 2015 року на суму 952 280, 00 грн, що еквівалентно 40 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент укладення цього договору.

У забезпечення виконання грошових зобов`язань за договорами позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені договори іпотеки.

15 липня 2014 року договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є:

- житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Дублянською міською радою Жовківського району 14 серпня 2003 року на підставі рішення від 28 листопада 2002 року № 116, зареєстроване Львівським БТІ та ЕО 20 серпня 2003 року за реєстраційним номером 2345177;

- земельна ділянка площею 0,0890 га, що розташована на АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:023:0092, цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка. Категорія земель - землі житлової та громадської забудови.

30 грудня 2015 року договір іпотеки, предметом якого є:

- магазин з офісними та побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м, розміщений на АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 549996 від 05 липня 2012 року, зареєстрованого Львівським обласним КП БТІ та ЕО в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 19151053;

- земельна ділянка , кадастровий номер :01:001:0007 площею 0,0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 206721, виданого Дублянською міською радою Жовківського району Львівської області 10 березня 2005 року. Цільове призначення (використання) земельної ділянки- обслуговування магазину.

Також між сторонами були укладені додаткові договори, а саме:

- договір від 05 серпня 2014 року № 1 про внесення змін до договору іпотеки від 15 липня 2014 року;

- договір від 13 березня 2015 року № 2 про внесення змін до договору іпотеки від 15 липня 2014 року;

- договір від 05 червня 2015 року № 3 про внесення змін до договору іпотеки від 15 липня 2014 року;

Відповідно до звіту про експертно-грошову оцінку станом на 09 вересня 2016 року ринкова вартість житлового будинку загальною площею 300,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 становить 800 100,00 грн.

Ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер :01:023:0092 загальною площею 0,089 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 становить 999 900,00 грн (звіт про експертно-грошову оцінку станом на 09 вересня 2016 року).

Відповідно до звіту про експертно-грошову оцінку станом на 09 вересня 2016 року ринкова вартість магазину з офісними та побутовими приміщеннями загальною площею 237,1 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 становить 900 000,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 6 та частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 вказаного Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, яким повністю скасовано рішення суду першої інстанції, без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Мартєв Є. В. Петров В. М. Сімоненко