ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року

м. Харків

справа № 638/13346/18

провадження № 22-ц/818/3364/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області, Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 131,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене о 12 годині 25 хвилин 15 лютого 2019 року у складі судді Аркатової К.В.,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області (далі Управління освіти), Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 131 Харківської міської ради Харківської області (далі Харківська школа № 131, ХЗОШ № 131) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 12 листопада 2013 року вона працювала у Харківській школі № 131 на посаді вихователя групи продовженого дня та з 31 серпня 2018 року її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) у зв`язку зі скороченням штату відповідно до наказу № 378-К від 31 серпня 2018 року. Вказувала, що фактично скорочення штату не проводилось, а підставою стало домагання директора школи до неї та його погрози про її звільнення. При звільненні з посади їй не було надано право на першочергове залишення на посаді згідно з частиною першою та пунктами другим, третім частини другої статті 42 КЗпП України, оскільки вона має вищу освіту та високу кваліфікацію, найбільш неперервний стаж роботи серед інших працівників, її педагогічний стаж складає більше 10 років та має на утриманні матір, яка є особою з інвалідністю 2 групи.

У зв`язку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог (т.1 а.с. 1-3, 12-14, 147-148), просила поновити її на роботі на посаді вихователя групи продовженого дня Харківської школи № 131, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу на день винесення судом рішення у сумі 57 323,40 грн.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідно до наказу про припинення трудового договору від 31 серпня 2018 року № 378-к ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників з дотриманням вимог, передбачених статтею 49-2 КЗпП України. ОСОБА_1 була своєчасно повідомлена про наступне вивільнення. Було враховано відсутність переважного права на залишенні на роботі, оскільки вона не має вищої педагогічної освіти. Відповідачем дотримано вимоги статті 43 КЗпП України та визнано обгрунтованим рішення профспілкового комітету про надання згоди на звільнення працівника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скорочення штатів було здійснено штучно, з метою позбавитись її як небажаного працівника. Позивач уважала, що має переважне право на залишені на роботі порівняно з ОСОБА_2 , оскільки має спеціальну освіту вихователя та у 2007 році набула другу вищу освіту юриста, педагогічний стаж її складає більше 10 років. Вважає, що за фахом, стажем та досвідом безумовно має переваги на залишенні на роботі при вирішенні питання про скорочення штатів, якщо б таке насправді мало місце.

Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №131 Харківської міської ради Харківської області надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Зазначає, що директором школи прийняті лише заходи для раціонального використання бюджетних коштів шляхом направлення листа начальнику управлінням освіти адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо розгляду питання про скорочення однієї посади вихователя групи продовженого дня у зв`язку зі зниженням чисельності групи. Рішення про скорочення штатів прийняте управлінням освіти адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради. Порядок проведення скорочення штатів передбачений законом під час скорочення посади позивача був дотриманий, порушення відсутні. Також були враховані кваліфікація та узагальнюючі показники результативності праці осіб та їх продуктивності, які займали посаду вихователя групи продовженого дня.

Управління освіти не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Вислухавши доповідь головуючого судді, встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів та доводів відзиву на неї, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим розглядом установлено, що відповідно до наказу Управління освіти від 11 листопада 2013 року № 913-к ОСОБА_1 на підставі особистої заяви прийнято до Харківської шкоди № 131 на посаду вихователя групи продовженого дня за основним місцем роботи з тривалістю робочого тижня 30 годин (т. 1 а.с. 4).

Директором Харківської школи №131 ОСОБА_3 начальнику Управління освіти було направлене подання від 29.05.2018 №01-22/225 щодо скорочення однієї штатної одиниці вихователя групи продовженого дня з 01.09.2018 у зв`язку з низькою наповнюваністю групи продовженого дня для учнів 1-х класів (станом на 01.09.2017 - 33 учня, станом на 25.05.2018 12 учнів) (т. 1 а.с. 176).

Відповідно до статі 49-4 КЗпП України адміністрацією закладу своєчасно доведено інформацію до профспілкової організації про наступне звільнення однієї штатної одиниці, що підтверджується листом від 29 травня 2018 року № 01-26/1019-18 (т. 1 а.с. 193).

Управлінням освіти наказом від 29.05.2018 №135 «Про створення з розгляду питань щодо скорочення штатної чисельності працівників у ХЗОШ №131» була створена відповідна комісія, яка згідно з п. 2 цього наказу повинна визначити переважне право на залишення на роботі працівника, які підлягають звільненню при скороченні штату (т.1 а.с. 187).

Відповідно до доповідної записки членів комісії, створеної наказом від 29.05.2018 № 135, були розглянуті особові справи працівників ХЗОШ № 131, які у 2017/2018 навчальному році працювали вихователями групи продовженого дня: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розглянуто переважне право на залишенні на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України. За результатами роботи комісії встановлено, що ОСОБА_2 має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці ніж ОСОБА_1 . Так, ОСОБА_1 не має вищої педагогічної освіти, ОСОБА_2 має вищу педагогічну освіту, до роботи вихователя ОСОБА_2 в адміністрації закладу не було зауважень, на роботу вихователя ОСОБА_1 неодноразово надходили усні та письмові скарги. Станом на 1 вересня 2017 року до групи продовженого дня, де працювали ОСОБА_1 , було зараховано 30 учнів, на кінець навчального року групу відвідували тільки 7 учнів, батьки окремих дітей писали заяви про відрахування їхніх дітей або переведення до іншої групи, де вихователем працювала ОСОБА_2 . Оскільки у 2018/2019 навчальному році у ХЗОШ № 131 буде працювати одна група продовженого дня, комісія рекомендувала до звільнення вихователя ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 189-190).

Наказом Управління освіти від 29 травня 2018 року №136 «Про скорочення штату працівників у ХЗОШ №131» вирішено забезпечити виконання вимог трудового законодавства України щодо скорочення штату працівників, внести відповідні зміни до штатного розпису закладу освіти, попередити вихователя продовженого дня ОСОБА_1 про скорочення штатної одиниці з 31.08.2018 та запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу в Управлінні освіти за наявності вакансії у строк до 31.05.2018 (т. 1.а.с. 33-34).

На виконання вищезазначеного наказу 31 серпня 2018 року директором Харківської школи №131 затверджений новий штатний розпис на 2018/2019 навчальний рік, де рахується лише одна посада вихователя групи продовженого дня з 01.09.2018 (т.1 а.с. 200-201).

30 травня 2018 позивач була ознайомлена з письмовим попередженням про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади вихователя групи продовженого дня у Харківській школі №131 з 01.09.2018 та з наказом управління освіти від 29.05.2018 року №136 «Про скорочення штату працівників у ХЗОШ №131», але від підпису відмовилась, про що 30 травня 2018 року складений акт про ознайомлення з наказом та відмову від його підписання відносно позивача та акт про ознайомлення ОСОБА_1 з попередженням про скорочення штату працівників (т. 1 а.с. 198-199).

За змістом зазначеного попередження запропонувати іншу педагогічну посаду в закладах освіти, які підпорядковані Управлінню освіти, відповідно до фахової освіти Управління освіти не має можливості у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про освіту» керівник закладу освіти самостійно призначає на посади працівників, а в Управлінні освіти станом на 31.05.2018 вакансії відсутні.

Перевіркою Головного управління Держпраці у Харківській області щодо контролю за додержання законодавством про працю, проведеною в період з 14 червня 208 року по 21 червня 2018 року, порушень трудового законодавства встановлено не було, що підтверджується актом від 25 липня 2018 року (т.2 а.с. 29-35).

При цьому перевіркою встановлено, що в ході проведення інспекційного відвідування надана заява ОСОБА_1 від 05 червня 2018 року до керівника Управління освіти, згідно з якою працівниця у зв`язку з повідомленням 30.05.2018 на виробничій нараді школи про наступне скорочення, зверталась з проханням надати перелік вакантних посад в школах Шевченківського району. Листом від 13 червня 2018 року № 01-27/1149-18 адміністрацією Управління освіти надана відповідь ОСОБА_1 про наявність вакансій у закладах освіти району станом на 01 червня 2018 року.

Згідно з витягом з протоколу засідання первинної профспілкової організації ХЗОШ №131 від 22 серпня 2018 року №48 вбачається, що за результатами розгляду подання управління освіти про надання згоди профспілкового комітету на звільнення надано згоду на звільнення позивача за ст. 40 КЗпП України про що повідомлено управління освіту листом (т. 1 а.с. 194).

31 серпня 2018 відповідно до наказу Управління освіти № 378-К про припинення трудового договору (контракту) та наказу директора ХЗОШ №131 від 31.08.2018 №23-К, позивача було звільнено із посади вихователя групи продовженого дня ХЗОШ №131, у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту першого ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 5-6).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як роботодавець, виконав свій обов`язок в розумінні ст. 49-2 КЗпП України та дотримав вимоги ст. 42 КЗпП України.

Такі висновки рішення суду підтверджені доказами, які досліджені з додержанням вимог цивільно-процесуального закону і яким дана належна оцінка у сукупності з усіма обставинами справи.

При ухваленні судового рішення судом першої інстанції враховано, що згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Встановивши, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників, позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці, відсутність вакантних посад відповідних кваліфікації позивача, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилалась, як на підставу для її задоволення, на порушення її переважного права на залишення на роботі.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо продуктивності праці позивача повторюють доводи, на які посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Відповідно до частини другої статті 42 КЗпП України перевага в залишенні на роботі надається категоріям працівників, визначених пп. 1 - 9 цієї статті, але за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації.

Відповідно до абзацу другого розділу третього Тимчасових методичних рекомендацій розрахунку продуктивності праці в цілому в економіці та за видами економічної діяльності, затверджених Наказом Міністерства економіки України від 26 грудня 2008 року №916 «Про затвердження Тимчасових методичних рекомендацій розрахунку продуктивності праці в цілому в економіці та за видами економічної діяльності», продуктивність праці (однофакторна продуктивність) - це узагальнюючий показник результативності праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг.

За змістом абзацу першого розділу другого та додатків 1 та 2 до згаданих Тимчасових методичних рекомендацій розрахунок продуктивності праці здійснюється на підставі статистичної інформації, тобто за фактичним результатом праці.

В економічній теорії продуктивність праці - це результативність виробничої діяльності людей, що вимірюється кількістю часу, що витрачається на одиницю продукції, або кількістю продукції, створюваної за одиницю робочого часу (година, день, місяць, рік).

При цьому індивідуальна продуктивність праці - це продуктивність праці окремого працівника на конкретній дільниці виробництва.

Таким чином, індивідуальна продуктивність праці окремого працівника на конкретній дільниці виробництва також повинна визначатися на підставі фактичних результатів праці такого працівника (кількість продукції, фактично створюваної працівником за одиницю робочого часу), а не відповідно до потенційних можливостей такого працівника.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 та ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доводи позивача про її переважне право на продовження роботи при звільненні спростовуються матеріалами справи.

Судовим розглядом установлено, що ОСОБА_2 має вищу педагогічну освіту, в той час як ОСОБА_1 не має повної вищої педагогічної освіти (т.1 а.с. 181, 185). Крім того, на ім`я директора школи від батьків вихованців, де працювала позивач, неодноразово надходили усні та письмові скарги на роботу вихователя. Станом на 01.09.2017 у групу, де працювала ОСОБА_1 , було зараховано 30 учнів, то на кінець навчального року її групу відвідувало 7 учнів. Отже, позивач не мала більш високу продуктивність праці і кваліфікацію за сукупністю цих двох показників.

Доводи позивача щодо дискримінації позивача при звільненні у зв`язку з конфліктами, провокованими директором учбового закладу, судовим розглядом з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів не установлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідив обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надав необхідну оцінку, встановивши, що ОСОБА_1 своєчасно була повідомлена про наступне вивільнення, враховуючи відсутність у позивача переважного права на залишенні на роботі з огляду на її продуктивність праці і кваліфікацію за сукупністю цих показників, а також враховуючи, що скорочення посади позивача входило до виключної компетенції управління освіти та фактично є його правом і первинною профспілковою організацією надана згода на розірвання трудового договору з позивачем, - дійшов правильних висновків, що звільнення позивача з посади вихователя групи продовженого дня на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, що здійснено відповідачами з дотриманням вимог, передбачених КЗпП України, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При розгляді доводів апеляційної скарги судова колегія виходить із характеру спірних правовідносин та звертає увагу на те, що першочерговою та визначальною обставиною, яка підлягає доведенню позивачкою та встановленню судом для правильного вирішення спору, є незаконність її звільнення відповідачем із займаної посади, всі інші позовні вимоги фактично є похідними. Тому вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню лише у разі визнання її звільнення незаконним. Разом з тим, звертаючись до суду ОСОБА_1 вимог про скасування наказів про скорочення та її звільнення не заявляла, що позбавляє суд можливості самостійно надати оцінку наказам відповідачів про скорочення штату працівників, про припинення трудового договору (контракту) та звільнення її з посади.

Відповідно до ст. 3785 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються, а компенсуються за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 16 липня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук