Постанова

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа № 570/4949/15-ц

провадження № 61-48689св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2018 року у складі судді Гнатущенко Ю. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на господарську споруду, усунення перешкод у користуванні нею.

Позовні вимоги мотивовані тим, що її матері ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 1982 року належав житловий будинок з усіма надвірними будівлями в с. Верхівськ Рівненського району Рівненської області. Після її смерті власниками будинку є вона та ОСОБА_5 , як діти померлої на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 1991 року.

Рішенням Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 19 вересня 2015 року № 128 надано їй та її братові дозвіл на розроблення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у спільну сумісну власність, орієнтовною площею 0,14 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що вони з братом не можуть реалізувати своє право на отримання у спільну сумісну власність присадибної земельної ділянки, оскільки протокол погодження її меж не підписаний сільським головою, землевпорядником Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області та відповідачем ОСОБА_2 , яка заявляє своє право власності на цілий колодязь, який знаходиться на межі, суміжних земельних ділянок. Окрім того, відповідачі претендують на земельну ділянку, яка є фактично заїздом до обох будинковолодінь.

16 травня 2015 року комісія Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області разом із представником товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Гора» провела обстеження меж земельної ділянки та встановила, що спірний колодязь знаходиться на межі земельної ділянки та має два отвори для забору води. Відповідач ОСОБА_3 не дозволяє їй обновити частину колодязя зі сторони її будинковолодіння НОМЕР_1 , вважаючи його своїм.

Позивач вважала, що спірний колодязь перебував у спільному володінні та користуванні власників суміжних будинковолодінь, оскільки має два отвори для забору води та згідно з характеристикою будівель і споруд за технічним паспортом, виготовленим комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Рівненське ОБТІ») 17 листопада 1987 року, на вказаний житловий будинок НОМЕР_1 спадкодавцю ОСОБА_4 належала Ѕ частина колодязя «К», а згідно з характеристикою будівель і споруд за технічним паспортом, виготовленим КП «Рівненське ОБТІ» 23 липня 2013 року, їй та її братові належить по 1/2 частини колодязя «К» на АДРЕСА_1 .

Зазначала, що від вирішення питання про право власності на колодязь залежить вирішення питання про передачу у власність їй та її братові присадибної ділянки, а тому просила суд визнати за нею та ОСОБА_6 1/2 частку у праві власності на господарську будівлю-колодязь позначений в технічному паспорті, виготовленому КП «Рівненське ОБТІ» літерою «К» на АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ним.

11 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 листопада 2005 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2010 року в частині визнання права власності на цілу господарську будівлю - колодязь відповідно за ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно з даними КП «Рівненське ОБТІ» технічна інвентаризація житлових будинків АДРЕСА_2 проводилася одночасно 17 листопада 1988 року, про що свідчать технічні паспорти на обидва домоволодіння.

У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому КП «Рівненське ОБТІ» 17 листопада 1988 року та 23 липня 2013 року значиться 1/2 господарської споруди - колодязя «К», в технічному паспорті на житловий будинок НОМЕР_2 від 17 листопада 1988 року вказана господарська споруда колодязь «К» ціла частка.

З повідомлення КП «Рівненське ОБТІ» вбачається, що в технічний паспорт на житловий будинок НОМЕР_2 було включено колодязь «Ж» і це було допущено у зв`язку з тим, що працівниками підприємства належність колодязя до цього житлового будинку вказано зі слів замовника, оскільки в обов`язки інженера не входить з`ясування, до якого саме будинковолодіння належать надвірні будівлі та приміщення. Технічний паспорт на нерухоме майно лише відображає технічні та графічні характеристики об`єкта нерухомості та його розміщення, а також не є документом, який можливо визнати недійсним в судовому порядку, його виправлення не тягне за собою права власності на нерухомість, що в ньому відображена.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на господарську споруду та усунення перешкод в користуванні нею в частині позовних вимог до ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України, в зв`язку із поданням позивачем заяви про залишення її позовних вимог у вказаній частині без розгляду.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом в частині права власності на господарську споруду та цивільну справу № 570/4949/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на господарську споруду, усунення перешкод в користуванні нею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2018 року у задоволенні позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що посилання позивача на матеріали технічної інвентаризації не є підставою визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданого 11 листопада 2005 року для ОСОБА_7 та 28 вересня 2010 року для ОСОБА_2 , оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, відображає технічні та графічні характеристики об`єктів нерухомості та їх розміщення, а також, що спірний колодязь розміщений на території відповідача, право якої на цей колодязь підтверджено правовстановлюючими документами. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що користування спірним колодязем не породжує у позивача право власності на нього.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року справа передана судді-доповідачу Мартєву С. Ю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що право власності на цілу частку спірного колодязя виникло у ОСОБА_7 , а потім у ОСОБА_2 неправомірно, а не з підстав передбачених статтею 328 ЦК України, оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом і не тягне за собою виникнення права власності на нерухомість; суди не надали належної оцінки доказам у справі та показам свідка.

У березні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки касаційна скарга міститься на припущеннях, а ОСОБА_7 успадкувала майно, у тому числі і колодязь, після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 відповідно до чинного законодавства. Згідно з технічним описом надвірних будівель та споруд, і схемою земельної ділянки та абрисом, на межі земельних ділянок знаходиться лише хвіртка, яка веде до колодязя, а сам колодязь знаходиться на земельній ділянці відповідача.

21 березня 2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , у якій позивач зазначав, що підстав для продовження строку для подачі відзиву немає, а доводи представника відповідача щодо касаційної скарги не відповідають дійсності.

Заяви та клопотання

У березні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 просить поновити строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу № 570/4949/15-ц, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 29 січня 2019 року.

Частиною другою статті 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Оскільки не отримання вчасно ОСОБА_2 копії касаційної скарги позбавило її можливості скористатися своїм правом на подання відзиву у встановлений судом касаційної інстанції строк, є підстави для продовження такого строку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що з 27 травня 1982 року власником житлового будинку з усіма надвірними будівлями в с. Верхівськ Рівненського району Рівненської області на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку була ОСОБА_4 (а. с. 7 т. 1).

Із технічного паспорту (інвентаризаційний номер 54 ) на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 виготовленого 17 листопада 1988 року КП «Рівненське ОБТІ», вбачається, що в характеристиках будівель і споруд зазначено Ѕ колодязя «К» (а. с. 9-10 т. 1).

Згідно з технічним описом надвірних будівель і споруд, що міститься в інвентаризаційній справі № 54 на вказане будинковолодіння, станом на 17 листопада 1988 року спірний колодязь знаходиться на території сусіднього будинковолодіння (а. с. 121 т. 1).

Після смерті ОСОБА_4 житловий будинок на АДРЕСА_1 успадкували її дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_6 , що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 1991 року (а. с. 124 т. 1).

23 липня 2013 року проведена технічна інвентаризація житлового будинку на АДРЕСА_1 , згідно з яким в зведеному акті вартості будинків, господарських будівель та споруд вказано «1/2 К» колодязь (а. с. 125 т. 1 ), який згідно зі схемою земельної ділянки (а. с. 126) та абрису (а. с. 135 зворот) розміщений на земельній ділянці сусіднього будинковолодіння.

Згідно з технічним паспортом, виданим КП «Рівненське ОБТІ» від 17 листопада 1988 року № 53 на житловий будинок на АДРЕСА_3 станом на 1988 року в експлікації надвірних будівель зазначений спірний колодязь позначений літерою «К» (а. с. 57), який згідно з технічним описом надвірних будівель і споруд перебуває на території будинковолодіння ОСОБА_10 (а. с. 211 т. 1).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 для дружини спадкодавця - ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 листопада 2005 року (а. с. 222 т. 1), відповідно до якого спадкове майно складається із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 та надвірних будівель, зокрема, колодязь, які належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 21 грудня 1988 року.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно 8799936 від 31 жовтня 2005 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, в тому числі, на колодязь «ж», як цілий об`єкт (а. с. 221 т. 1).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3 успадкувала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 вересня 2010 року, в якому зазначено, що до складу спадщини входить і колодязь «ж» (а. с. 61 т. 1).

З витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 вересня 2010 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 квітня 2016 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3 , зокрема колодязь «Ж» (а. с. 226, 64 т. 1).

Сторони не заперечували, що колодязь, який позначений в технічних паспортах КП «Рівненське ОБТІ», виготовлених на замовлення сторін, літерами «К» та «Ж» є один і той самий об`єкт нерухомості, щодо якого між ними виник спір.

Доступ до спірного колодязя родина позивача здійснює через хвіртку в огорожі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статте 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Встановивши, що спірний колодязь розташований на земельній ділянці відповідача ОСОБА_2 , якою у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на цю будівлю, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на його Ѕ частину, а також визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині визнання права власності на цілу господарську будівлю - колодязь, позначений буквою «ж» у складі будинковолодіння АДРЕСА_3 .

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко