Справа № 367/9089/16-ц
Провадження№ 2/367/464/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року Ірпінський міський суд Київської області в складі

судді Карабаза Н.Ф.,

за участю секретаря Стародубець О.І.,

заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою. У позовній заяві зазначають, що 27.06.2016 року відповідач ОСОБА_3 на автодорозі Київ-Ковель керуючи автомобілем LEXUS ES 350, державний номерний знак НОМЕР_1 не обрав безпечну швидкість, не врахував дорожню обстановку та здійснив наїзд на металевий відбійник (перешкоду), що призвело до механічних пошкоджень автомобіля. Вказаний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_1 і перебував у постійному користуванні його представника ОСОБА_2 Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 09.08.2016 року ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Позивач ОСОБА_1 як власник має право на відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої його майну. Позивач ОСОБА_2 як законний володілець і користувач автомобіля, постійно використовувала його у службових цілях, ведучи підприємницьку діяльність, а тому має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої тривалою зміною звичного укладу життя. Згідно з висновком авто товарознавчої експертизи №19/8-04/1-9 від 11.08.2016 року вартість матеріального збитку складає 418990,00 грн. Вартість витрат на проведення експертизи склала 185,80 грн. Загальна вартість матеріального збитку, спричиненого власникові автомобіля складає 419175,80 грн. Моральна шкода, спричинена позивачу ОСОБА_2 оцінюється в 40000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 419175,80 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 40000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, 1378,00 судового збору, а всього 41378,00 грн.

В судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились, подали до суду заяви в якій позов підтримали, просили його задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення та розглядати справу в їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 є власником транспортного засобу LEXUS ES 350 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 09.08.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до висновку експертного дослідження №19/8-04/I-9 від 11.08.2016 року Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, матеріальний збиток завданий власнику автомобіля марки «LEXUS» модель «ES350», номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження, станом на 01.08.2016 року становить 418990,00 грн.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

- шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

- за наявності вини лише особи, якій завдано шкоду, вона їй не відшкодовується;

- за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, спір про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 Цивільного кодексу України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 6 Постанови ВССУ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 4 вищезазначеної постанови, передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. У разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається із постанови Ірпінського міського суду Київської області від 09.08.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, постанова не містить посилання на порушення відповідачем правил дорожнього руху, за яке настає адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП, тобто фактично судом не встановлено наявності вини відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, встановити вину відповідача з інших джерел також неможливо. Дана постанова позивачами не оскаржувалась та набрала законної сили.

Позивачем ОСОБА_2 посилаючись на ті обставини, що вона як законний володілець і користувач автомобіля використовувала його в службових цілях, ведучи підприємницьку діяльність, не надала доказів на підтвердження даних обставин.

Тобто, позивачами не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування заподіяння їм збитків та моральної шкоди саме внаслідок неправомірних дій відповідача, оскільки судом не встановлена вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди

Позивачами не доведені підстави відшкодування заподіяної їм шкоди саме відповідачем, не вказано які саме дії відповідача є неправомірними, що в подальшому потягнуто понесення позивачами збитків та заподіяння моральної шкоди.

Враховуючи викладене, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з зазначених позивачем підстав, та виходячи з наданих доказів і встановлених на їх підставі конкретних обставин та правовідносин, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачам збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов необґрунтований і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 22, 23, 1166, 1187, 1188, 1192 ЦК України, ст. 4, 10, 13, 76, 77, 81, 82, 133, 141, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 281-282, 283-289, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою.

Повний текст судового рішення буде складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто Ірпінським міським судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Позивач має право оскаржити рішення до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.Ф. Карабаза