Дата документу 15.07.2020 Справа № 320/4771/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/4771/17 Головуючий у 1 інстанції Редько О.В.
Провадження № 22-ц/807/2/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2017 року залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідача ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 остаточно зазначив, що 07.01.2017 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 260 000 грн., зі строком повернення до 31 травня 2017 року, що підтверджується розпискою.

ОСОБА_3 свої зобов`язання не виконав, в обумовлений строк грошові кошти не повернув. В добровільному порядку ухиляється від повернення коштів.

Оскільки вищезазначені грошові кошти позичались для погашення боргу за договором позики від 07.01.2009 року, який було укладено, на його думку, в інтересах сім`ї відповідача, вважає, що відповідачі несуть за договором позики від 07.01.2017 року солідарну відповідальність.

На підставі зазначеного просив стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 солідарно на його користь грошові кошти в розмірі 260 000 грн. та судовий збір.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 260 000 грн.

В решті вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на помилковість висновку суду про те, що на отримані грошові кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , просить змінити рішення суду, виключивши з його мотивувальної частини посилання на встановлення факту того, що: «квартира АДРЕСА_1 була придбана за грошові кошти, отримані ОСОБА_3 на підставі договору позики від 07.01.2009 року».

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що вищезазначений висновок суду ґрунтується на наданих доказах, доказів протилежного ОСОБА_1 не надано.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, грошові кошти, що позичались ОСОБА_3 без попередньої згоди ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вимоги про стягнення з останньої грошової суми у розмірі 260 000 грн. є необґрунтованими.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 07.01.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США, зі строком повернення до 07.01.2016 року (Том 1, а.с. 79зв.).

В суді першої інстанції ОСОБА_6 та ОСОБА_2 пояснили, що договір позики грошових коштів був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з метою придбання квартири АДРЕСА_1 .

07 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 260 000 грн., зі строком повернення до 31 травня 2017 року.

Судом першої інстанції встановлено, що вищезазначені грошові кошти за борговою розпискою від 07.01.2017 року позичались для погашення боргу перед громадянином ОСОБА_6 за розпискою від 07.01.2009 року, який, в свою чергу, позичив ОСОБА_3 10 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 .

З наданих пояснень представника ОСОБА_1 адвоката Михайлова Д.О., пояснення свідків та представника ОСОБА_3 адвоката Кальченко А.В., судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за грошові кошти отриманні ОСОБА_3 на підставі договору позики від 07.01.2009 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про виключення із мотивувальної частини рішення суду посилання на встановлення факту, що «квартира АДРЕСА_2 була придбана за грошові кошти отримані ОСОБА_3 на підставі договору позики від 07.01.2009 року».

Проте, скаржником не надано суду жодного доказу на спростування показань свідків відносно того за які кошти була придбана вказана квартира.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги пояснення свідків та сторін, які підтвердили той факт, що квартира була придбана за грошові кошти отримані ОСОБА_3 на підставі договору позики від 07.01.2009 року.

Таким чином

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що грошові кошти позичались ОСОБА_3 без попередньої згоди ОСОБА_1 , в зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 суми заборгованості в розмірі 260 000 грн. задоволенню не підлягають.

Згідно Постанови Верховного Суду України у справі № 6-63-цс 13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Факт написання відповідачем власноручної розписки, оригінал якої знаходиться у позивача, є підтвердженням отримання відповідачем грошової суми, вказаної в розписці та за умовами ст. 545 ЦК України вказує на відсутність виконання грошового зобов`язання відповідачем в повному обсязі.

Вирішуючи спірні правовідносини, судом першої інстанції вірно виходи з положень статей 525. 526, 530,610, 1049 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідних частинах.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 липня 2020 року.

Головуючий

Судді: