Справа № 573/148/20
Номер провадження 2/573/127/20
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2020 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Замченко А.О.,

з участю секретаря Півньової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в :

24 січня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Стадник С.В. здав на пошту позов до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, в якому вказує, що судовим наказом Білопільського районного суду Сумської області від 13 вересня 2019 року з ОСОБА_1 на користь відповідачки на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти в розмірі ј частини заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з 11 вересня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що він не ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, але у зв`язку з тим, що з 25 травня 2017 року відбуває покарання в ДУ «Сумський слідчий ізолятор», де можливості працювати та отримувати дохід немає, не може сплачувати аліменти на утримання доньки. Крім того, за ОСОБА_3 , яка є інвалідом з дитинства, здійснює догляд його мати ОСОБА_4 , яка купує їй одяг, забезпечує харчування та лікування. Мати дитини ОСОБА_3 лікуванням доньки не займається.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку становлять надто тяжкий тягар для позивача, просить зменшити розмір стягуваних з останнього аліментів до 1/8 частини його доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 31 січня 2020 року відкрито провадження в справі. У задоволенні клопотання представника позивача адвоката Стадника С.В. про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

У судовому засіданні в режимі відео-конференції під час трансляції з приміщення ДУ «Сумський слідчий ізолятор» Білоцерківець М.О. та його представник адвокат Стадник С.В. позов підтримали.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, у задоволенні позову просить відмовити (а. с. 85, 86, 89).

Заслухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини-інваліда у зв`язку із захворюванням легень (а. с. 20, 21).

Судовим наказом Білопільського районного суду Сумської області від 13 вересня 2019 року з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 11 вересня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. (а. с. 92).

Як вбачається з довідки ДУ «Сумський слідчий ізолятор» від 22 травня 2019 року та характеристики засудженого ОСОБА_1 останній постійно перебуває у вказаній установі з 25 травня 2017 року. За час перебування в установі працевлаштований не був, заробітної плати та інших виплат не отримує, знаходиться на повному державному забезпеченні (а. с. 9-10).

Відповідно до листа ДУ «Сумський слідчий ізолятор» від 22 травня 2020 року на території установи працює майстерня. Взяті під варту особи можуть залучатися до роботи лише в межах території місця попереднього ув`язнення за їх згодою і з дозволу слідчого або суду, які здійснюють кримінальне провадження. Праця таких осіб оплачується за тарифними ставками (окладами), що діють у народному господарстві. Із заробітку ув`язнених за виконавчими документами провадяться відрахування в порядку, встановленому законодавством України. Відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст. 89 КВК України особи, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої або середньої тяжкості чи тяжкі злочини, можуть бути за їх письмовою згодою залишені в СІЗО для роботи з господарського обслуговування. Засуджений ОСОБА_1 не залишений в установі для роботи з господарського обслуговування. За весь період перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» не був працевлаштований, заробітної плати не отримував (а. с. 91).

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що у ДУ «Сумський слідчий ізолятор», де з 25 травня 2017 року він відбуває покарання у виді 6 років позбавлення волі, відсутня об`єктивна можливість працювати та отримувати дохід, з якого б відраховувалися аліменти. Малолітня ОСОБА_3 виховується його матір`ю ОСОБА_4 , яка забезпечує онуку необхідним харчуванням, одягом та ліками.

Як вбачається з ч. 7 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, тобто про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) боржника, боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У справах про зміну розміру аліментів підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Такий висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаним вимогам позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що з часу стягнення аліментів, тобто з 13 вересня 2019 року, настала будь-яка з обставин, передбачених ч. 2 ст. 192 СК України, яка б була підставою зменшення розміру аліментів. Відбуття позивачем покарання в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» саме по собі не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, вказана обставина існувала на час ухвалення рішення про стягнення аліментів, і не є новою обставиною для зменшення їх розміру.

Крім того, позов пред`явлено до суду вже через чотири місяці після постановлення судового наказу, тобто через незначний період часу, без надання доказів того, що саме після видачі судового наказу в позивача щось змінилося.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про попереднє ув`язнення» особи, які перебувають у місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з абз. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Засуджені до позбавлення волі, які мають заборгованість за виконавчими документами, зобов`язані працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, до погашення такої заборгованості.

Згідно з п. 1.2 р. І, абз. 1 п. 3.1 р. ІІ, абз. 1 п. 5.1 р. V Інструкції про умови оплати праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07 березня 2013 року №396/5, засуджені залучаються до праці, серед іншого, у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів, на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Засуджені до позбавлення волі працюють у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей залежно від статі, віку, працездатності, стану здоров`я, спеціальності.

Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості.

Довідка ДУ «Сумський слідчий ізолятор» від 22 травня 2019 року та характеристика на засудженого ОСОБА_1 від 03 січня 2019 року, які надані позивачем на підтвердження його доводів про відсутність об`єктивної можливості працювати містять лише відомості про те, що останній за час перебування в слідчому ізоляторі працевлаштований не був, до праці не залучався. Про відсутність у ДУ «Сумський слідчий ізолятор» виробничих потужностей, підсобного господарства або можливості працевлаштуватися на роботі з господарського обслуговування установи, вказані документи не свідчать.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він позбавлений можливості працювати та отримувати дохі спростовуються довідко від 22 травня 2020 року №11/09-3385/16-20, з якої вбачається, що на території ДУ «Сумський слідчий ізолятор» працює майстерня (а. с. 91).

Доказів того, що ОСОБА_1 звертався до адміністрації установи із заявою про залучення його до праці, у чому йому було відмовлено, суду надано не було.

Сам по собі факт, що засудженого ОСОБА_1 не було працевлаштовано, не є підставою для задоволення позову.

Доводи позивача про те, що його матір ОСОБА_4 забезпечує малолітній онуці виховання, харчування, одяг та лікування не підтверджені матеріалами справи, та не можуть бути підставою для зменшення обов`язку ОСОБА_1 утримувати свою доньку, адже відповідно до ст. 180 СК України саме на батьків покладений обов`язок утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

З огляду на викладене, суд вважає, що на даний час підстав для зменшення розміру аліментів не вбачається, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ,) про зменшення розміру аліментів відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 15 липня 2020 року.

Суддя